STARGATE ODYSSEY: DELENDA EST 
 
VERZE: POVÍDKA v 1,0 
AUTOR: VLAD DRACUL, RAYNOR 
PŘEPIS: RAYNOR 
 
"Nemusíte stát o válku, ale ona bude stát o vás"  
- Lev Trockij  
PROLOG 
 
Postarší muž v honosné fialové róbě sedí shrbeně na pohovce, tak sklíčeně netypicky k jeho 
slavnostnímu  oděvu. Zamyšleně hledí před sebe. Jako procesí ho obklopuje šestice 
důstojníků oděných do šedých stejnokrojů. Podpírá si sevřenou pěstí bradu, celou jeho tvář 
pokrývá krátce střižený bílý vous. Tvář, kterou bude za tisíciletí svět znát, jako podobu 
Merlinovu. 
 
„Je to potvrzené?“ zvedne oči od paddu ležícího na stole před ním.  
„Přišlo to z průzkumného křižníku, pane.“ Odpoví mu rázně důstojnice s ostře řezanými rysy, 
a dodá, „Odhadujeme, že útok Aspolis naprosto překvapil. Výškové budovy dokonce nejeví 
známky poškození, sperobellatorské lodě se musely zjevit náhle, jako přízraky vystoupily nad 
městem a -“  
Starý muž ji ale hlasitě přeruší, „Přízraky? Jejich lodě měly být vidět na senzorech!“ 
Stoupne si a projde se po pompézní místnosti, pomalu dojde až k velkému oknu, z něhož jsou 
vidět vzdálené věže Atlantis i bližší nádherný park.  
„To znamená, že mohou napadnout i nás, je to tak?“ zeptá se klidněji. 
Důstojníci se po sobě navzájem podívají.  
„Sledujeme jejich stopu, pane. Jsme si celkem jisti, že jejich dalším cílem je Tarania.“ 
Merlin dále sleduje scenérii, tiše pro sebe dodá "Jsme si celkem jisti..." 
Důstojníci se po sobě znovu nervózně podívají, jako spiklenci nejisti si svými plány. Jejich 
představitelka vykročí kupředu.  
„Pane, musíme aktivovat hlavní flotilu a zastavit je na Taranis,“ krátce se odmlčí, „Je to naše 
nejlepší šance, jak zvládnout tuto hrozbu.“ Dodá dramaticky.  
Merlin se okamžitě otočí, jeho letargický moment skončil.  
„Byla jste to právě vy, komandérko Duri, kdo mě měl měsícem ujišťovat, že nejsou hrozbou, 
že se nám nevymknou z rukou!“ křičí na mladou důstojnici, „A nyní po mě chcete vyhlásit 
další válku?“ 
Duri pomalu dojde až k Merlinovi. Ve tváři má zdrcený výraz. Navzájem si hledí do očí, jako 
by se znali už déle. Jako by měli společnou minulost.  
„Pane,“ říká potichu Duri, „Pokud se nyní budete řídit politikou, můžeme všechno ztratit... 
Nemáme jinou volbu." 
Merlin se krátce odmlčí. Nakloní se k ní.  
„Nemáme jinou volbu. A toho se právě nejvíce děsím.“  
Chvíli se dále pozorují s Duri. Merlin pak náhle přejde zpět ke svému křeslu.  
„Komandérko, jaký je váš plán, pokud povolím vyslání Hlavní flotily?“ zeptá se rázně.  
Duri bez váhání kývne na svého pobočníka. Ten ukáže dlaní na jednu ze stěn pokrytou 
okázalými koberci a malbami. V mžiku se promění na plochou obrazovku. 
„Pane, hodláme nalákat na povrch, stejně jako u Aspolis. Naše pozemní vojsko, deset divizí 
shakijníků, na ně bude čekat,“ popisuje plán, zatímco na obrazovce se zjeví šedivé planiny Taranis, s modrou nebeskou klenbou nad sebou, „Jakmile Sperobellatorové zaútočí, do 
systému skočí hlavní flotila, křižníky i arsenaly dostanou nepřítele do kleští," pokračuje a na 
popelavé kopce pokryje virtuální simulace rozestavění antických vozidel a lodí. 
Duri, dívající se na projekci, sebevědomě dodá plánu svou poznámkou na důležitosti, "Máme 
v tuto taktiku velkou důvěru." Na moment utichne a poté se podívá na Merlina, „Pane?“ 
Merlin dále mlčky pozoruje scenérii na obrazovce.  

 
KAPITOLA 1 – POPEL MINULOSTI 
 
Pole trosek se táhlo až k obzoru. Rozličné stroje antické a wraithské provenience zde ležely 
už tisíce let, jako připomínka starých útrap. A jako varování před těmi, které ještě mohou 
přijít. Ale když to John Sheppard pozoroval, nepřemýšlel nad hrozbami minulosti. Jeho mysl 
trápilo čekání.  
 
Je až k smíchu, kolik se ve válce voják načeká, pomyslel si John. Doma čeká na dopravu na 
do války, poté čeká kdy přijde boj, čeká na útok, čeká než ho evakuují, a když ho zraní, čeká 
na medika. Nakonec se možná dočká i té pověstné kulky se svým jménem. Je to už dlouho, 
kdy plukovník přemýšlel nad veselejším tématem.  
 
Není to snad ani tak probíhající misí, i když trčet týden uvnitř jumperu s občasnými 
vycházkami ven v žáruvzdorném obleku a prohrabávat šrot z trosek deset tisíc let starých 
antických a wraithských lodí a vozidel, to chce už samo o sobě velkou dávku trpělivosti. 
Zvlášť u někoho, kdo na popelařinu tohoto ražení není zvyklý. Už je to koneckonců nějaký 
ten pátek, co se z Expedice stala vojenská mise pod velením Task Force Pegasus. S invazí sil 
Ori chtělo IOA razantně a nastálo eliminovat hrozbu Wraithů a vyslalo do Pegasu jen hrstku 
lodí, aby je jednou provždy zlikvidovali. Něco se ošklivě pokazilo, Wraithům chyběl společný 
nepřítel, jako mnohokrát předtím pozemšťané podcenili sílu nepřítele, jeho esa v rukávu 
nevyjímaje.  
Johna někdy napadalo, že se to celé zkazilo ve chvíli, kdy zmizela Elizabeth. Za těch šest let 
přišli o tolik lidí, kteří se stali jeho novou rodinou. Od Forda, Becketta, Teyly, až po 
Elizabeth. A nyní? Uběhly dva perné roky, a přitom se zdálo, jako by události odletu Atlantis 
z Lanteany proběhly včera.  
 
„Rodney?“ promluvil Sheppard do vysílačky, „Měli by jste se vrátit, máte vzduch už jen na 
hodinu.“  
Za oknem jumperu pokračovala nekonečná noc, jak směs popela a sněhu bez ustání padala na 
povrch Taranis. Jen občas apokalyptickou scenérii ozářil svit blesku.  
„Raději bude půl hodiny hledat a pak se strachovat, že to nestihne, než aby vynechal v těch 
ruinách pár minut,“ řekl potichu znuděný Ronon. Sheppard jen kývl.  
„To už je jeho přirozenost, víš?“ odpovídá zamyšleně ale dětinsky Sheppard, „Řekl bych, že 
to sahá do jeho mládí a dětství. Jakási posedlost zkoumáním, posedlost otázkami,“ pokračuje 
stále vážněji, divoce gestikuluje, „Asi byl tehdy velmi nešťastný, odmítnutý dívkami, příliš 
chytrý pro kamarády a zajímal se proč! Proč tomu tak je, proč musí o přízeň bojovat, proč 
Měsíc nespadne na Zemi, proč ze všech lidí na světě má zrovna on alergii na citróny…“ 
dokončil Sheppard svoji přednášku a zadíval se na Ronona.  
„Když myslíš,“ odpověděl bez zájmu. John se klidně uvelebil zpátky do křesla, jak trapná 
chvilka ticha pokračovala. Její prodlužování zachránilo škrčení vysílačky.  „Myslím, že jsme něco našli.“ Ozval se Rodneyho hlas se z reproduktoru.  
„Něco hodnotného, tentokrát?“ zeptal se se značnou dávkou ironie John.  
„Jinak bych o tom přece nemluvil,“ následovala rychlá odpověď, „Doneste nám další vzduch, 
trochu se tu zdržíme. A kontaktujte maršála Distona, bude se nám tu hodit nějaký lingvista.“  
„Špagety, míchaná vejce…“ doplnil John.  
„Díky, a taky trochu vody.“  
Mikrofon utichl a John se podíval dozadu na Ronona, který neochotně vstal a začal si 
navlékat žáruvzdorný oblek  
„Proč ten krám vůbec nosíme? Snad bych viděl, kdyby...“  
„Venku nejde pořádně vidět, a než by ses nadál, už máš celou strojovnu i s celým spodkem na 
škvarek.“ dopověděl netrpělivě John. 
  
Poničený interiér antického křižníku, zřejmě subverze Aurory, neskýtal luxus ani před explozí 
supervulkánu, ale nyní to byl doslova horor. Pokroucené nosníky jako připomínka neúspěšné 
snahy Antiků zvrátit průběh války nyní zasypával šedý kluzký popílek. Jako světlo na konci 
tunelu na Johna nesoucího zásoby působila záře jdoucí z místa, kde pracoval Rodney. Poručík 
Laura Cadmanová hlídala před místnosti, jen na Johna kývla.  
 
„Trvalo ti to věčnost!“ obořil se Rodney na Shepparda hned po vstupu na můstek, nebo na to, 
co z něho zbylo.  
„Copak za to můžu, jsou to tři kilometry!“ a podal mu neochotně cosi co vypadá jako masová 
tyčinka.  
„Já jsem ti říkal, ať ten poker nehraješ. Takhle máš už zítra klid.“  
„Jsem rád že toho nezneužíváš.“ řekne Rodney ironicky  
„Obraťme list, kde je Dex?“  
“Vzal si Jumper, aby vyzvedl u brány tvýho lingvistu.“  
Rodney jen kývl a začal si připínat bombu.  
„Tak co jsi tu našel?“  
„Jediný funkční datakrystal – a dokonce se záznamy antických vojenských základen z války 
s Wraithy.“ Zazubil se napohled spokojený Rodney.  
„Už jsi z něj zkusil vytáhnout něco víc?“  
„Vlastně - ano. Informací o základnách tam je dost. Ale zvlášť o jedné z nich, která může být 
dalším antickým městem... Aspolis.“  
Johna to zaujalo ale sotva se nadechl, nečekaně se z vysílačky ozvalo, podivně zkresleným 
hlasem…  
„Wraithové jsou za chvíli tady. Všechno o nás na Taranis už vědí. Spaste se útěkem...“  
John i Rodney se po sobě nechápavě podívají.  
„Kdo je tam?" zeptá se Sheppard naléhavě, ale odpověď nepřichází. 
 
„Jak se vlastně brána dostala tak daleko a navíc k moři, madam? Myslel jsem, že ji zaplavila 
láva.“ Ptá se jeden z vojáku Cadmanové, zatímco si ona rutinně čistí zbraň.  
„Tlak při výbuchu a teplota vyvřelin... “ začne jeden z techniků, Harris, ale Laura mu řeč 
rázně utne  
„Dovolíte Harrisi? Ptal se mě, ne vás.“  
„Jak si přejete madam.“ říka Harris sarkastickým tónem, a pokračuje v práci na bráně, která 
kvůli zničenému DHD a poškození potřebuje jeho adekvátní náhradu.  
No jo, další samolibý civil, co si otvírá hubu, pomyslí si Cadmanová. Vzala hliníkový 
kroužek, postavila ho na hranu, pak se napila z polní láhve a úzkým proudem z pusy ho 
odstříkla na zem u Jumperu.  
„Už chápete, vojíne?“ řekla klidně Laura..  „Ano, madam! Úplně!“ a s přesvědčivě vážným výrazem odešel k ostatním. Cadmanová se 
otočí zpět k Harrisovi. Ten se na ní zadívá laskavým pohledem, jako když citlivý člověk lituje 
prosťáčka. Cadmanové jeho výraz dojde.  
„Říká vám něco slovo morálka, Harrisi?“  
„Jistě, bojovat do posledního muže i posledního náboje, ale slibuji, že padnu-li, neošidím 
armádu ani o jeden pár bot, vůbec mě s nimi nemusíte pohřbívat, jen je pak klidně se vším 
dejte dalšímu hrdinovi.“ zakončil už s neochvějně drzým tónem Harris.  
Laura vypadala ještě uraženěji a pomalu se nadechovala k rázné odpovědi, ale z vysílačky se 
ozval hlas plukovníka Shepparda.  
„Poručíku Cadmanová! Lauro! Kde jste?“  
„Ano, na příjmu, co se děje?“ popadla Laura vysílačku  
„Okamžitě dejte vědět všem ať se shromáždí a připraví k odchodu! Kóta 28, trosky 
wraithského křižníku. Hned!“  
„Rozkaz!“ Přepne rychle frekvenci, „Všichni, tady poručík Cadmanová...“  
 
„Nezdá se ti, že je to trochu unáhlené Johne? Spoléhat se na...“  
„Myslíš ten pokřivený hlásek? To ani ne. Zkus uvážit, co jsme zažili. Neponechám nic 
náhodě.“ Odpoví Rodneymu a vytahuje komunikátor asgardského designu.  
„Skvělé, už se těším, jak tohle bude zdůvodňovat našemu velkému maršálovi,“ řekl se směsí 
ironie a bojácnosti doktor. John se na něho jen krátce zašklebil a zapnul komunikátor. 
„ Lodi Caesar, tady plukovník John Sheppard. Žádám sken blízkého vesmíru. Okamžitě!“  
„Dle rozkazu, vyčkejte plukovníku,“ ozvalo se z druhé strany.  
John se otočí zpátky ke zcela konsternovanému Rodneymu.  
„Možná tu za chvíli budeme mít zábavu, raději bychom měli prásknout do bot.“  
„To si opravdu myslíš, že je moudrý...“  
„Prostě mi věř! Něco tu nehraje!“  
Rodney krátce zmlkne, ale stejně mu to nedá, „Něco tu nehraje v té tvojí zarostlé hlavě.“ 
Sheppard na to nereaguje a láduje zásobník do svojí P-90.  
„Skvěle,“ dodá pro sebe McKay, „Kapitán Amerika sestřelí P-90 i wraithský křižník.“  
„Tak co se děje, Caesare?“ hlasitě žádá John vysvětlení. 
„Plukovníku Shepparde, sotva jsme zjistili, co se to k nám blíží, už se tu objevili! Nemůžeme 
čekat posily, a i když se nám podaří tuhle vyřídit, za chvíli tu můžou být další! Máme vás 
přenést?“  
Do místnosti zvenčí vejde Harris, Cadmanová a několik vojáků, jak jim došla naléhavost 
situace. 
„Tak počkat! ozval se technik Harris Nemůžeme jim tu jen tak nechat tuhle hromadu trosek!“  
„Proč sakra ne, pane Harrisi?“ Zeptá se ho Cadmanová co nejméně uctivým tónem.  
„Nemýlím-li se, doktor McKay tu něco důležitého našel. Může tu být víc věcí, které jsme 
ještě nenašli. Nemůžeme jim to tak nechat,“ krčí rameny. 
„Co navrhujete?“ ptá se Rodney, který však tuší, kam technik míří  
„Brána funguje. Mohl bych přetížit naquadahový reaktor, aby explodoval hned, co odtud 
zmizíme!“  
Laura na něho vrhne ostrý pohled, „Najednou i vojenský taktik?“ 
„Ticho!“ přeruší ji Sheppard, „OK, Harrisi, byl to váš nápad.“ Ukazuje na něho prstem, 
„Takže všichni ostatní kromě mě a technika Harrise se přenesou na Caesara, ten ať se drží co 
nejdéle bude moct.“  
Harris se na něho zděšeně podívá, ale John si stojí za svým, Rodney ho chytí za rameno.  
„A ty se přeneseš kdy?“ zeptá se ho nahlas starostlivě.  
„Vy chcete zachránit místní vrakoviště,“ ukáže jak na Rodneyho, tak i na Harrise.  
Ozve se zvuk přilétajících dartů. Pořád máme čas, zauvažoval John.   
 
HMAS Caesar třídy Deadalus refit na oběžné dráze ostře manévroval, snažíc se vyhnout 
plasmovým pulsům několika Hive ships. Plukovník Gorman, sedící na „kapitánově křesle,“ 
přivíral oči před záblesky venkovní palby.  
„Většina výsadku na palubě, pane!“ křikl na něho taktický důstojník. 
„Zaměřte zbraně nepřátelské lodi, coilguny i rakety, jakmile odpálíme salvu, skočte to 
hyperpohonu!“ zúkoloval ho hlasitě Gorman.  
 
Výborně, řekl si pro sebe John klečící u naquadahového reaktoru na palubě jumperu. Jsme 
zase v pěkné kaši. Na jeho dekorovaném a epickém služebním záznamu by neznělo příliš 
dobře „zabit zprostřed mimozemského vrakoviště.“ 
„Už to máš hotové? Za chvíli tu máme společnost a bude jich sakra moc!“ zeptal se důrazně 
Harrise.  
„Dobře víte, že kvůli bezpečnosti to není tak snadné uvést do přetížení.“  
John zaslechne blížící se zvuk. Známý zvuk. Onen děsivý pískot dartů, volající je k sobě jako 
dávné sirény vábily námořníky. A i dartů je nyní více. 
Praští ho do ramene a zasedá zavládání, „Zastavte to! Letíme pryč.“  
Harris na něho vyjeveně pohlédne, “Prosím? Brána bez něj nepůjde odsud vytočit!“  
“To je už teď jedno, letíme.“  
Jumper stojící na popelavém prostranství se rychle nadzvedl a zamaskoval, těsně před tím, 
než se z nízkých temných mraků nad ním vynořila eskadra wraithských strojů. Začaly kroužit 
nad oblastí. 
Sheppard i Harris se opatrně dívali hlavního okna. Mlčky čekajíce, jestli je nepřítel odhalil.  
„Vlétneme mezi ten šrot a počkáme na pomoc,“ řekl John potichu ale odhodlaně a navedl 
jumper do obrovské škvíry mezi zbytky kovových částí trupu. Organická část lodi odumřela 
už před dávnými milénii. 
„Cože? Vždyť máme přece Jumper s hyperpohonem, a reaktor musíme…“  
„Nemusíme a nemůžeme nic! Prostě počkáme!“ zuřivě mu šepotem odpověděl. 
„Máme přece jumper, musíme to risknout!“ Harris začínal být bez sebe, zatímco stroj klesal. 
„Samozřejmě, mohli bychom, až na takový malý detail, že se ani s hyperpohonem odsud 
nedostaneme! Létání v týhle atmosféře vyřídilo hlavní pohon Jumperu, takže maskování nám 
sežere energii pro hyperpohon, a bez maskování nás sestřelí do pěti sekund, myslete "pane 
inženýre"!“  
Harris se tváří překvapeně.  
„Ale…to já…nevěděl,“ zakoktá evidentně překvapený Harris  
„To je tvůj problém,“ odpověděl mu uraženecky. 
Oba dále seděli s orosenými čely v kokpitu. Náhle se pískot začal vzdalovat. John pohlédl na 
jeden z panelů. 
„Odlétají.“ tiše šeptl, oba si vydechli. Krátce na to se John opřel o palubní desku a začal se 
sám pro sebe smát. Harris na něho překvapeně vzhlédl, Johnův smích nabíral na síle. Až se 
nakonec začal pro sebe smát i Harris. Nervozita z nich opadla a vše zase vypadalo nadějněji. 
Nakonec si John stoupl a přešel k reaktoru, "Počkáme tady, jak to nejdéle půjde. Když se 
situace nezmění nebo bude neudržitelná, přetížíte reaktor a riskneme únik atmosférou. A už 
ani slovo!“  
Je jasné, že Harris poslední větu nemínil porušit.  
 
Caesar si tiše razí cestu namodralým hyperprostorem, jako stará plachetnice unášená klidnými 
vlnami. Jeho cílem je základna Task Force Pegasus na Manariim vzdálená nyní pouze pět 
minut.  „Vy to nechápete. Musíme se vrátit a to hned!“ Zahulákal Rodney na Gormana, téměř přímo 
do ucha, a zdá se že to není poprvé.  
„Přestaňte doktore McKayi, nebo vás nechám vyvést z můstku!“ Odpověděl mu rázně  
Gorman a pokračoval, „Plukovník Sheppard ví co dělá, byl to jeho rozkaz, a já byl ochoten 
mu dát co nejvíc času jsem mohl, ale nebudu ohrožovat celou svou posádku a loď kvůli 
dvěma lidem.“ Otočil se zády k Rodneymu a naklonil se k jedné z konzolí na můstku, „Říkám 
ne, a nepřeji si, aby jste mi to znova opakoval. Odchod!“  
Rodneymu dojde, že nemá co by doplnil, ale přesto nemá ve tváři bezmocný výraz. Na patě se 
uraženecky otočí a vyrazí rychle z můstku. Sotva co unikne z Gormanova doupěte, vyloví 
z cosi kapsy – v jeho dlani se zableskne datakrystal Aurory.  
Snad se dostanu do zakódovaných souborů, pomyslel si. Když ne kapitán lodi, zavolám třeba 
přímo veliteli TFP, jen si nebyl jistý, zda-li i na něj nebude nakonec trochu hlasitější…  
 
Taranis. Peklo. Pach síry. Ano, je tu teda rozhodně jako v pekle, a do toho darty kroužící 
někde nad námi po desítkách. Nepočítaje v to, že podle detektoru životních forem se kolem 
nich hemží snad dvě stě řádně namíchnutých cucavek.  
Zkusím být realista, řekl si John. Vysání, rozdrcení nebo atomovka? Atomovka bude nejmíň 
bolestivá. Kolikrát už potají takhle přemýšlel?  
„Jakpak to vypadá s energií Jumperu? Zkontroluj to, Harrisi.“  
„Jistě, plukovníku.“ Vypadá mnohem uvolněněji. Zajímavý, řekl si pro sebe John.  
„Stále nedostatečná,“ odpověděl Harris a zůstal klečet u aparátu. 
„Proč vlastně tak nesnášíte armádu, Harrisi?“ zeptal se znuděně Sheppard, „To se pak divím, 
že jste se přihlásil do TFP…“  
„Ptáte se, pane, protože by jste se pak už nemusel zeptat?“ nadhodil rádoby filozoficky Harris.   
John pokrčil rameny a nahodil nechápavou masku. 
„Je to jen otázka, pro boha živého!“ 
Harris se dále montoval v reaktoru, ale nakonec v ní dále smysl nehledal. 
„Řekněme, že to byly, uhm, osobní důvody. Nic víc.“ Odpověděl, zatímco bojoval se změtí 
přípojek a kabelů.  
“Aha…" otočí se zpátky k výhledu omrzelý plukovník. Další tichá chvilka na palubě lodi 
pominula, než se rozhodl vést další dialog k věci, „Nemohl by jste dát Jumperu energii z toho 
reaktoru?“  
„Byla by u toho vysoká pravděpodobnost přetížení a exploze.“ Řekl Harris učitelským tónem.  
John znovu přemítal možnosti. Co se dá dělat. Tahle bude nejlepší.  
Harris rychle rozpoznal Johnův výraz v obličeji. 
„Chcete nás snad zabít?! Jen šílenec by tohle zkoušel!“  
„Když budeme mrtví, těžko to vyzkoušíme,“ namítl John, jakoby mluvil o nedělním výsledku 
rugby.  
„Jakmile se to přetíží, dělejte si s tím co chcete!“ dodal Harris chystající se k propojení. 
„Zapojte to, Máme dost času, a málo možností!“ Jestli Wraithové mají podezření, pomyslel si 
John, což už určitě mají, a ví dobře, že maskování užíváme, začnou co chvíli naslepo všechny 
trosky bombardovat. To bychom nerozchodili…ani nerozlítali.   
 
V improvizované Rodneyho laboratoři na základně na Manarii byl čilý ruch. Stačilo několik 
hodin dekódování a pro plody z prosívání popela Taranis se dostal sám velitel základny. 
„Nějaký pokrok doktore McKayi?“ Zeptá se muž nižšího vzrůstu, generál Curran. Rodney 
není jediný, kdo se s ním nerad setkává, nebo s dopady jeho velení. Napoleonský komplex 
zřejmě platí za jeden ze základních zákonů vesmíru, pomyslel si.  
„Dá se říci, že ano. Brzy budu mít adresu i přesnou lokalizaci Aspolis,“ odpověděl roztrpčele, 
vědom si jak toho, že tam Shepparda nechali svému osudu, tak toho, že místní vybavení armádní vybavení stojí za starou belu.  
„Další antické město?“ přejede si se zaujetím generál po tváři.  
„Zdá se, že určitě. Možná ještě významnější než Atlantis,“ podtrhne Rodney význam svého 
objevu. A svojí důležitosti.  
„Pokud je to, co říkáte pravda, a to město stále existuje, zajistím pro její nalezení a průzkum 
maximum sil TFP.“  
„To je poněkud předčasné, generále. Zítra zašlu oficiální zprávu velení TFP, dozvíte se to 
mezi prvními,“ zarazil jeho nadšení, „Dost možná by se na Taranis daly najít i jiné podobně 
důležité informace,“ krátce se zarazil, poškrábal na čele a hraně zasmál, „Samozřejmě, 
kdybychom ji vlastně neopustili a nenechali tam dva naše lidi umřít," skončil a zadíval se co 
nejdrsněji na Currana. Ten pochopil, na jakou strunu doktor hraje a krátce si oddechl.  
„Doktore, každý měsíc zahyne ve službě pod Task Force více než sto mužů, někdy i o mnoho 
více. Plukovník věděl, co dělá. Sheppard, i Gorman.“ 
„Ne, vy mě neposloucháte,“ pokračoval Rodney, „Návratem pro ně nezachráníte jen je dva, 
ale můžeme toho zjistit více o Aspolis, o mnoho více!“ 
„Je mi líto.“ Otočil se generál k odchodu.  
„A co se stalo s ‚nikoho tam nenecháme?‘ He?!“ křikl na něho Rodney, ale bezvýsledně. 
Generál odešel vojenským krokem. Rodney si povzdech a před další práci pro lingvisty, proč 
jich jen IOA pro misi nenajala více, vykoukl ven. Je zvláštní, zamyslel se, jak moc se všechno 
změnilo od ztráty Elizabeth. Tohle už nebyla Expedice. Tohle už nebyla Atlantis. Namísto 
toho hledí na smontované příbytky jako ze stanoviště Alpha, ohraničené sériemi zákopů. A 
uprostřed základny je generátor štítů a planetární coilgun. Task Force stavěla podobné 
základny jako kryty pro národy Pegasu, snažila se odstřihnout Wraithy od potravy. Ale ani 
Wraithové nebyli tak hloupí, aby je to zastavilo. Následovala série katastrof a chyb na obou 
válečných stranách. Staří členové Expedice odstaveni od moci, národy Pegasu považovány za 
postradatelné. A nyní? Nyní už Manaria jednou z posledních opevněných základen mezi 
postupujícími sjednocenými Wraithy a Atlantis, bránou k válkou oslabené Mléčné dráze.  
Tohle už opravdu nebyla Expedice.  
 
„Hotovo.“ Harris se vrátil do sedadla Jumperu.  
„Ozkoušíme to.“ Řekne Sheppard a začne manipulovat s lodí, „Zatím vše v pořádku.“  
Jumper aktivuje maskování a míří kolmo vzhůru temnou oblačnou atmosférou.  
A najednou ajednou začnou reaktorové kontrolky hrát všemi barvami.  
„K zemi! K zemi, nebo je po nás!“ zařve Harris. 
Jumper mířil dolů. Maskování vypadne. Naráz začnou útočit Darty. Série modrých šípů 
prolétne okolo lodi. Dva zasáhnou její záď. 
Harris se krčí u spáleného reaktoru. „…je odpojený, ale spálil obvody a poničil systémy!“  
„Všiml jsem si!“ zahuláká John, zatímco už kolem nich sviští střely z Dartů.  
Další přímý zásah do zádi Jumperu. Padá téměř kolmo k zemi.  
„Jdeme dolů!“ 
„Dělej s tím něco!" křikne Harris, „Dostaneš nás na zem?“ zeptá se, a krátce dodá, „Abychom 
přežili?“ 
Sheppard nereaguje. Povrch se blíží. Rychleji. A rychleji. Až najednou jumper narazí do 
měkké a tlusté vrstvy popela… přední okno praskne a vnitřek za 
„Harrisi, jste živej? Harrisi!“ volá John, zatímco se snaží rozpohybovat a vylézt z trosek, 
„Inerciální tlumiče zbrzdily náraz,“ hlesne. Nic nevidí, kašle od prachu a popela zvenku. 
Nemá žádné viditelné zranění, až na pár boulí a odřenin. Sakra, snad budu moct běžet…nic 
jiného nezbude.  
„Jsem v pořádku, už jsem venku. Rychle plukovníku!“ Těžce se drápe ven, pořád poloslepý, 
Harris mu pomáhá.  Reaktor. Napadne Johna jako první.  
„Co se stalo s naqua…“  
„Brzy exploduje. To nestabilní připojení a selhání to urychlilo. Ještě jsme měli štěstí, že to 
neurychlil ten náraz.“  
„Kolik máme času?“  
„Řádově…několik minut.“  
Harris si klekne a vytáhne příruční padd. Zakryje si oči, aby se uchránil nakrátko před 
popelem. Sheppard mezitím vytahuje z vraku nějaké zásoby a svoji P-90. 
„Sakra, plukovníku!“ křičí do prachové vánice Harris, „Jsme jen kousek od brány!“ 
„Já vím, spadl jsem s tím, pamatuješ?“ řekne skrze kyslíkovou masku a hodí druhou 
Harrisovi. V dálce zazní pískot dartu.   
Harris si rychle navlékne masku a s Sheppardem se ukryjí před prolétajícím průzkumníkem 
zpátky do vraku.  
„OK, brána má DHD, měli by jsme být schopni vytočit Atlantis, Manarii nebo kterýkoliv jiný 
svět,“ zahuhlá skrze masku Harris.  
„Kdekoliv je lépe, než tady, jdeme!“ zavelí Sheppard. 
Po chvilce přebíhání mezi jednotlivými kusy staré válečné mašinérie se dostanou k patě 
roztroušeného vraku antického křižníku.  
„Dartů je tu čím dál více!“ hlesne Harris. 
„Díky, kapitáne Zjevný.“ 
Oba pohlédnou na pole před sebou. K bráně jim chybí pouhých několik stovek metrů, ale ty 
jsou naprosto nekryté. John si pomyslí, že na Harrise teď nemůže tak zcela spoléhat. Nemůže 
ho poslat dopředu jako prvního.  
„Fajn,“ křikne k němu, „Poběžím tam první a vytočím adresu! Pokud se nějaký dart přibliží, 
tak –“ chce doříct, ale se známým zvukem začnou rychle zapadat modré zámky. Brána se 
krátce poté aktivuje a osvítí scénérii.  
Oba přikrčení čekají další Darty, ale namísto nich vyjedou z ní dvě automatická pásová 
vozidla podobná ozbrojenému MALPu, a okamžitě začnou střílet railguny do přibližujících se 
dartů. 
Sheppardovi na rameni zaškrčí vysílačka.  
„Tady je generál Curran, Shepparde, kde tam někde?" 
„Ano, pane,“ hlesne, „Ve skutečnosti jsem kousek od brány.“   
„Dobře pro vás, plukovníku. Kdyby jste nebyl poblíž, nemohli bychom toho moc udělat. 
Vypneme bránu, máte dvě minuty, než ji znovu aktivujeme a pošleme na Taranis bombu, je to 
jasné?“ 
„Bombu?“ zeptá se překvapeně Harris. Do toho přilétne salva z dartu vysoko nad nimi a jeden 
z MALPů vyletí do povětří. 
„Jasně, uvidíme se do dvou minut! Sheppard konec.“ a s koncem jeho vysílání se vypne i 
brána. Darty se dále zaměřují na bránící se stroj u brány a Sheppard s Harrisem na nic 
nečekají. Vybíhají seč jim síly stačí. Skrze prach nejde vidět o mnoho více, než časté záblesky 
palby a obrys brány, ale to bohatě stačí. V hlučné nepřehledné změti obrazců John rychle 
vytočí adresu a Harris zpoza batohu vyloví IDC. Brána se znovu aktivuje, ale s jejím druhým 
otevřením Sheppard znenadání padá do prachu Taranis. Druhá salva zničila zbylý MALP a 
střepina z exploze zasáhla jeho nohu. Vnímá svět okolo jako v snu, potichu, jakoby nebyl pod 
palbou na mimozemské planetě. Pak ho ale čísi ruka táhne až do brány. Takže jsem se ti zase 
vyhnul, dámo, pomyslí si. A že nás zrovna nešetříš.  

 KAPITOLA 2 – MĚSTA V SLZÁCH 
 
Vesmír. Zdánlivě nesmyslná kombinace tmy a světelných bodů. Takové věci se proháněly 
hlavou Johnovi, když se Caesar a Tacitus, druhá z nových Deadalusek, připravovaly k odletu. 
Po více jak týdnu pobytu na ošetřovně na Manarii právě postával o holi v jídelně USS Tacitus. 
Poslední členové posádky odcházejí, aby se připravili na vstup do hyperprostoru, ale John 
žádnou povinnost až do příletu lodi k Aspolis nemá. Zrovna dokuřuje další svůj oblíbený 
doutníček a uvědomuje si, že už z té nespavosti a litrů kávy začíná blbnout.  
„Trochu relax, plukovníku?“ Zasměje se familiérně Zelenka sedící baru. Vypadá možná až 
příliš uvolněně. 
„Celé posádce, vstup do hyperprostoru za pět minut,“ ozve se lodní intercom.  
„Díky za radu, doktore,“ ohlédne se John od výhledu, „Ale tady ho moc nezbývá.“  
John se pomalu dokulhá k baru.  
„Vypadáte, že by jste pomalu měl přestat, doktore…“ kývne John k několika prázdným 
skleničkám stojícím před Radkem. 
„Beru to tak,“ odpoví vláčně Radek, „Že jste neslyšel novinky?“   
„Strávil jsem sedm dnů v dřevěné boudě mezi raněnými Sateďany, Manarijci a dalšími 
uprchlíky, to není zrovna –“ vypráví klidně John, ale Radek ho přeruší. 
„Včera Task Force ztratilo kontakt se základnou na Hoffu.“ Letargicky hlesne Radek, a 
dokončí svou větu dalším hltem fermentovaného nápoje.  
„Ah,“ je jediné, na co se Sheppard zmůže.  
„Jo,“ řekne s kyselým výrazem v obličeji Radek, „Takže Manaria je teď to jediné, co dělí 
Wraithy od Atlantis. Na zdraví!“ posunu skleničku Johnovi. Ten na ni krátce hledí, jakoby 
doufal, že tím v ní ubude procento alkoholu, ale nakonec ji i on do sebe obrátí.  
Radek se doširoka zasměje, „Vůbec, neměl jste na Hoffu tu vaši… však víte… tu vaši… 
příhodu?“ usmívá se do očí plukovníkovi, „Jak jste… však víte… trochu urazil místní 
domorodce?“ 
John se začervená a ukáže na Zelenku naštvaně prstem, „McKay mi slíbil, že alespoň členové 
Expedice mi to nebudou pořád dokola připomínat!“  
„Oh, nic nepřipomínám, jenom to vysoké procento místních národů, které po vás chtěly... 
však víte... darovat jim ATA gen,“ zašklebí se. John do sebe vklopí druhou rundu a pak 
plácne Radkovi do ramene.  
„Vážně, je to tu velmi relaxující…“ načež kývne nesouhlasně na barmana a pak na Radka. 
Stoupne a začne kulhat ven z kantýny. Radek za ním ještě huláká cosi nepřístojného, ale to 
Sheppard raději vytěsnává. 
 
Před Tacitem se zformuje hyperprostorové okno, následuje známá scéna provléknutí se skrze 
trhlinu.  
„Rodney, jak se můžes v tom nepořádku vyznat?“ diví se Zelenka držící se za hlavu a hledící 
na Rodneyho, jak se zamyšleně hrabe v jakési bedně. 
„Vím, kde co mám. Mám na to systém.“  
„Aha. Systematický systém, chceš říct -“ chce ještě něco říct ale otevřou se dveře a vkulhá se 
plukovník Sheppard.  
„Ahoj, tak jak, už jsi z toho vytáhl všechno?“ zeptá se Rodneyho, krátce nevraživě koukne na 
stydícího se střízlivého Zelenku.  
„Jo…ale moc toho nebude,“ odpoví Rodney, „Vlastně jen poloha, adresa brány a chaotické 
data čehosi.“  
„Čehosi? Tušíš alespoň něco?“ Zbystří John. Pomyslí si, že když se Rodney vyjadřuje 
neurčitě, bývají pak problémy. Velké problémy.  
„Na první pohled? Že na Aspolis došlo k bitvě, kterou rozhodně moc Antiků nepřežilo. Jenže je tam příliš zmatečných informací…asi osobní poznámky, ale jsou různě zpřeházené. 
Podařilo se mi z toho vytáhnout jen tohle.“  
Na Rodneyho laptopu se zobrazí nápis „Omnia mors aquetat.“  
„V klasické latině i antičtině to znamená zcela totéž. Smrt vše vyřeší,“ odpoví Rodney lehce 
depresivně. Johnovi to jako varování zjevně stačí. 
„To skutečně zní jako báječné místo na dovolenou,“ dodá ironicky.  
 
Plukovník Sheppard pozoruje hyperprostor z můstku. Modravé linky se táhnou do nekonečna, 
až člověk nevnímá nic jiného. Brzy nás čeká další skok, pomyslí si, loď vystoupí 
z hyperprostoru, proskenuje okolí a znovu bude pokračovat v cestě. Navigátoři s díky nařízení 
TFP vážně užívají.  
A zvláště když musí poslouchat tady toho idiota. Už jsem zažil pár šílených velitelů, co si rádi 
hráli na vojáčky, ale tohle – tohle je neskutečný. No ovšem, právě sem vchází, a jeden seržant 
mu salutuje. On sám ale ne. Nikdy. Jen nadřízeným. Už rozumím, proč generál O´Neill měl 
problémy si zvyknout na vyšší funkci. Sedět s touhle sebrankou, taky bych uvažoval, někam 
se zašít, nebo s tím vším seknout, prostě jen bejt starý, nechat starosti na někom jiném.  
Jistě, ignoruje i mé salutování, ale neváhal by mě okamžitě sprdnout jako psa, kdybych dělal 
že ho nevidím.  
Raději půjdu. Ještě si dát kafe.  
Helemese, on je tu jen Harris. Nevadí, v porovnaní s tím nóbl parchantem na můstku voní 
růžema, dokončí svoji depresivní úvahu.  
„Napjatý, předpokládám?“ Řekne Harris, aniž by se ohlédl směrem po Johnovi.  
„Jak víš, že jsem to já?“  
„Nevím o nikom jiném, kdo stráví polovinu dne koukáním z lodních oken.“ Zatváří se na 
Johna jakoby sledoval podivína, „Bylo by normální nebýt trochu… udivený z toho, že letíme 
objevit tajemné nové město Antiků, odkrýt další mystérium?“ Přitom si lokne něčeho z 
placatky. John tomu nevěnuje pozornost.  
„Překvapuješ mě, že i ty začínáš chlastat?“  
Najednou si John uvědomí, že to k smíchu je. Velí jim to namyšlené generálské hovado, vědci 
se zavřeli v kajutách s výmluvou práce, Harris se pro jistotu snaží nadrátovat. Ještě že vím, že 
má velké limity. Měl bych mu to mít za zlý, ale nemám.  
„Víš co, nechám tě tu o samotě, jdu sdílet utrpení podřízených na můstku,“ začne odcházet a 
kývne na Cadmanovou v dáli, aby se k němu připojila. Už se skoro vyplížil z můstku, když 
v tom se jeho směrem ozve generálův pevný hlas.  
„Jdete někam, plukovníku?“ 
John se zataví a pomalu otočí, „Je tu… trochu dusno, pane. Mojí noze by se dýchalo lépe 
někde jinde.“ 
„Zůstaňte tady, hodlám s vámi ještě něco probrat.“ dodá a dále mu nevěnuje pozornost. John 
se zatváří zklamaně, jako by mu ujel poslední autobus domu, a vyrazí zpátky ke Curranovi. 
Cadmanová stojící u poklopu se jeho směrem vřele usměje, načež zmizí v chodbě. 
 
Tacitus vystupuje z hyperprostoru. Onen poslední skok před Aspolis. Loď zůstává dále na 
místě.  
„Nefunguje.“ říká navigátor na můstku směrem ke generálovi.  
„Jak to myslíte, nefunguje?! Okamžité hlášení!“ řve všemi oblíbený generál  
„Ehm…omlouvám se…Pane. Nefunguje to tak, že to nefunguje. Nejde spustit hyperpohon.“  
„Všichni technici do strojovny, a vyřešte ten problém!“ zavelí, jakoby čekal, že závada se pod 
tíhou jeho moci sama od sebe vzdá. 
„Velmi moudré rozhodnutí pane.“ řekne John s drzým úsměvem na rtech Curranovi.  
„Neslyšel jsem náznak ironie, plukovníku?“ No jistě, všemu chcete rozumět, všechno si vyložit a nade vším se urazit. Že by předčasná 
senilita?  
„Zcela určitě se mýlíte.“ jakože by jste se vůbec někdy mýlil.  
„Dejte si pozor plukovníku, můžete být brzy také jen major.“  
Odkud tohle vytáhli. Nebo že by se přesně tomu říkalo krize velení?  
“Chtěl jsem vás na palubě proto, že povedete výsadek na povrch, plukovníku,“ řekl mu krátce 
na to Curran. 
„Výsadek, pane?“ zeptá se Sheppard. 
„To je přece vaše oblíbená činnost, plukovníku, průzkum.“ 
„Dá se to tak říct…“ naráží John na to, že se svojí hodností by dávno měl velet jedné 
z základen, nebo lodí. 
„Ronona Dexe budu potřebovat na jinde... Potom je Aspolis jenom vaše! Hodně štěstí,“ 
dořekne Curran a už se věnuje jiným záležitostem. John se krátce podívá na svojí ovázanou 
nohu. V tom se otevřou dveře a vstoupí Rodney se Zelenkou. 
„Závada?“ Ptá se při příchodu Johna Rodney  
„Nejspíš to nic nebude. A co ty, nějaký pokrok?“  
„Víc tam toho už nebylo, ale je samozřejmě možné, že u té věty jde o jakýsi kód.“  
„V Aspolis?“  
„Nebo kdekoliv v Pegasu.“  
„Povzbuzující.“  
„Přesněji ti to neřeknu, i kdybych se rozkrájel.“  
„Aspoň to shrň – krom pozice a adresy brány tam tedy bylo co?“  
„Už jsem ti jednou řekl, že opravdu nic moc,“ vysvětluje s pomocí gestikulace Rod, „Že 
Aspolis byla obrovská metropole Antiků, kde pod jejich ochranou žily milióny lidských 
imigrantů a uprchlíků, a došlo tam k jakési vražedné bitvě, mezi wraithskou a antickou 
armádou, na orbitě i na povrchu a Antikové, jak se zdá, prohráli. Ale vůbec nic určitého, ani 
detaily tam už nebyly. Stačí?“  
John se zamyslí. To je jakoby Rodney právě popsal většinu antických planet, na které kdy 
v Pegasu narazili. 
„Jak to já vidím,“ řekne John beze známky entuziasmu, „Určitě zase najdeme jen kupu sutin a 
šrotu. Wraithové po sobě rozhodně nezametají stopy.“  
„Možná,“ dořekne a otočí se ke Curranovi. Ten, aniž by se na něho podíval, ukáže na něho 
prstem. 
„Můžete jít, doktore, problém jsme vyřešili. Díky za vás čas.“ 
Rodney zkropí Currana vražedným pohledem, ale stejně jako minule ví, že jeho snaha 
protestovat je marná.  
„Skvěle, i příště mě volejte na můstek, jakoby šlo o nejvyšší pohotovost!“ koukne na Currana 
a poté na Johna, „Víš co, půjdu zkontrolovat vybavení,“ náhle se rozhodl Rodney.  
„Fajn. Stejně už by to mělo být spraveno, za chvíli startujeme.“  
 
Orbita planety, USS Tacitus se blíží k atmosféře, posádka pouhým okem vidí jádro města, a 
rozlehlé sutiny a krátery kolem, byť je celý světadíl zasněžený a hornatý.  
„Důkladný sken celého povrchu planety!“ rozkáže svým neuvěřitelně arogantním hlasem 
Curran  
„Jistě, pane.“ Odpoví strojeně jeden z techniků na můstku.  
„To je snad poprvé, co děkuji za to, že jsem mezi vámi civilista.“ Ušklíbl se Zelenka, a kývl 
směrem k můstku.  
„Nemějte strach, pane Čech,“ hlesnul John v plném vybavení a kontrolující svojí P-90, „Náš 
milovaný velící mise se těší už tak nezměrně velké oblibě posádky…“  
„A není to už trochu moc ironie na jeden komentář, pane plukovníku?“ řekl Harris, který se bůhvíodkud vynořil.  
„Skončilo barové galapředstavení?“ odvětil mu John  
„Spíše, že se uzavřelo. Na co vůbec čekáme?“ praští Harris Johny pěstí do paže.  
„Sken povrchu, předpisová hlášení, důsledné briefingy…“  
„Aha, velmi důležité… Jdu si zatím vyleštit knoflíky na batohu, ať pak nedostanu za uši,“ 
usměje se Harris. 
 
Zbytečné popisovat jejich úžas, když jsme spatřili skalnaté údolí pokryté sněhem, ve kterém 
se tyčily věže obrovského antického města, věže ještě mohutnější, než ty na Atlantis. Okolo 
úplně všude byly trosky neantických budov. Naproti tomu antické byly mnohem rozlehlejší a 
napohled neutrpěly poškození.  
Všichni byli přeneseni na vršek u centra města, k druhé bráně – je to tak, Aspolis měla dvě 
brány - a začali sestupovat směrem k prvním budovám.  
„Velký je to teda dost,“ byla první reakce Cadmanové, když uviděla věže antických staveb  
„Jak duchaplný popis,“ ozval se znovu Harris.  
Johna už to začalo vytáčet, „Harrisi, vážím si vaší účastí na této expedici, ale zkuste míň 
mluvit a více dělat. A pokud vám to ještě nedošlo, tímhle si akorát přivodíte v budoucnu 
nějaký úraz.“  
Harris s raději poodešel stranou a díval se do nám známého antického detektoru.  
Laura se však patrně rozhodla to přeslechnout.  
Antickou část města tvořilo několik věží podobných těm na Atlantis, minimálně dvě z nich 
byly velitelské věže. Celé město, i s lidskými předměstími, se rozkládalo v mohutném údolí v 
nadmořské výšce více jak 3000 metrů. Panovaly tu značné větry, vanoucí nasněžený sníh pryč 
z údolí, přesto bylo jasné, že obrovské části města byly dávno pohřbeny pod ledem.  
Co fascinovalo jak Johna, tak i Rodneyho, bylo, že antické věže rozhodně nevypadaly, jako 
by se tu měla udát nějaká mohutná bitva. Vypadaly panensky netknuté, jakoby byly včera 
postaveny. Cokoliv co se tu stalo muselo Antiky naprosto zaskočit. Vlastně ani nemuselo jít o 
bitvu, mohl to být virus, nebo evakuace. Představa, že Antikové prohráli bitvu aniž by došlo k 
poškození věží dělalo Johnovi problém.  
Přesto, celý ten pohled byl jako pro bohy. Kvůli výhledu jako tenhle se před léty přidal 
k Expedici. Bohužel podobné pohledy jsou zde stále vzácnější. 
„Co to sakra…?“ začal překvapeně jeden seržant, když mu pod botami něco nepříjemně 
křuplo.  
„Mám takový dojem, že víte co, seržante,“ řekl ponuře John  
Po chvilce to pod sněhem a botami začalo křupat všem, ale většina, kromě Harrise a pár 
vědců, na zkoušela nemyslet.  
„Jsou všude. Hlavně lidské, ale blíž k centru jsou…byli častěji Wraithové a Antikové.“  
„Dobrá,“ pronesl u bran antického města k ostatním a vytáhl komunikátor, „První oddíl pod 
mým přímým velením se vydá do centra Aspolis, druhý oddíl prozkoumá okolí brány, a pak 
se vydá za námi, třetí oddíl…“ John rozdělil výsadek, aby postupovali co nejrychleji. Pak se 
otočil k Rodneymu. 
„Máme vůbec štěstí, že jsem přemluvil Currena, aby nám dal tak velký výsadek.“  
„Nemá ten generál jen nějaký osobní problém? Zdá se mi jen zahořknutý.“ Řekne Rodney 
tázavě.  
„Protože jsi se s ním ještě ani pořádně nebavil. Ten musel zblbnout dřív jak na akademii.“  
„Copak je to s ním tak hrozné, Johne? To snad ani -“  
„Co by ne. Je hotový dědek, teď udělá nějaký průser a přeloží ho do Pentagonu, než se jim ho 
podaří penzionovat,“ řekne spíše pro sebe, „Nakonec, není to poprvé, co sloužím pod 
podobným.“ 
„Afghánistán, hmm?“ nadhodí koketně se smějící Laura.  „Yep,“ odpoví hned a skupina dále v tichosti pokračuje k věži. Ledový příkrov, z něhož místy 
vyčuhují ruiny strojů a budov, se zmenšuje, jakoby mu antické město vzdorovalo silněji, než 
lidské stavby.  
„Mrazí tu z toho v zádech, Johne, a to hodně .“ oznámí Rodney, zatímco jdou a za pochodu 
pozorují okolí.  
„Mě taky, Rodney. Nebylo by mi divný, že tu Wraithové vyhráli, ale proč je sakra celý okolí 
posetý těly a krátery… i v centru, a přitom jsou budovy zvenku tak nedotčené?“  
„Podle skenu je celé město zdevastováno především zevnitř,“ řekne Harris, „Už tu zbývají jen 
velmi prchavé energetické zbytky, žádné známky života ani zdroje energií, byť sebemenšího.“  
„No, takže nás v nejhorším čeká další popelařina.“ Otočí se znechucený John  
„Být tebou, beru to z té lepší stránky. Mrtvých se bát nemusíme.“ odvětí Rodney,  
který je ale napohled bílý jako stěna, což nebude jen ze zimy…  
„Dost je to na tobě vidět.“ zasměje se John  
Dorazili k prvním budovám, na stěnách je mnoho povrchových šrámů, ale spíše od lehkých 
než těžkých zbraní. John pokynem ruky nařídil rozestupy. Trosky vozidel, a zčernalé zbytky 
těl se začaly povážlivě kupit, plechy a kosti pod nimi se začaly ozývat skutečně neodbytně.  
Sheppard se zamyslel, k čemu tady asi došlo? Líbilo se mu tu čím dál méně.  
Tohle rozhodně nebyl rovný boj, Wraithové nedali obráncům žádnou šanci 
„Masakr,“ vydechla Laura, když došli na okraj jednoho nekrytého prostranství.  
„Půjdu se na to podívat.“ Řekl potichu Rodney „Může to být důležité.“  
„Dobrá, já, Cadmanová, doktor McKay a seržant Skarsgaard se tam podíváme. Ostatní máte 
pauzu na místě.“  
 
„Míníš mi už konečně říct, co jsi našel?“ zeptal se pajdající John Rodneyho bez okolků během 
další chůze zasněženými ruinami.  
„Nic… vůbec nic nehledám, jen že ty trosky by…“  
„Prosím tě, Rodney, nekecej!“ vypění John, „Ještě něco jsi na tom krystalu našel, tak nehraj 
přede mnou divadlo!“  
McKay zezelená a pochopí, že ho John prokoukl. 
„No. Ehm, dobře. Jak chceš,“ ohlídne se, jestli je neslyší ostatní, ale ti si očividně hledí vlastní 
práce, „Řekněme, že na Aspolis může být něco, co způsobilo tuhle bitvu, a mohlo by to tu být 
i nadále.Víc ti zkrátka nepovím, promiň.“  
„Ah, skvělé, více tajemný by jsi už být nemohl?“ rezignuje John, ale vidí, že Rodney dále 
nepovolí, „Víš alespoň co hledáte, doktore McKayi?“ Zeptá se ironicky. 
„Až budu vědět co hledám, budu to mít.“ Odpoví zamyšleně Rodney „Raději se koukněme, co 
se tu stalo,“ ohlédne se na Johna, „Jestli s tím tedy souhlasíš.“  
Obklíčili je, pomyslel si John, když se díval na celé panorama města. Ze tří stran, z té poslední 
jim zbyla jen tvrdá, vysoká skála. Antičtí pěšáci i osádky vozidel se snažili ochránit lidské 
civilisty, ženy a děti, kteří kvůli něčemu uvízli na povrchu, pod palbou Wraithů ze vzduchu i z 
povrchu. Kruh se stále smršťoval, ale neměli naději, jak zemřeli poslední vojáci, Wraithové 
přeživší usmažili…  
„Po prvním úderu sem museli Wraithové poslat armádu bránou i loděmi současně, jinak to 
není možném“ konstatuje seržant Skarsgaard nahlas, Laura si právě u něj všimla, že je spíše 
překvapený než vyděšený.  
„Zdá se vám snad nemožné, že tohle Wraithové dokážou, seržante?“ usazuje ho Cadmanová.  
„Ani ne, madam. Kdybychom si ale my dali záležet, aby nikdo, vůbec nikdo nepřežil, snad 
bychom tohle kolem nenechávali,“ a mávne rukou na věže, které se před námi tyčí do nebes.  
„Raději věřte na věci typu cizí rozkaz, nebo osud, bude se vám s tím válčit lépe, seržante,“ 
Řekne mu Sheppard rozvážně.  
„Johne, není tu nic, co by nám jakkoli… pomohlo,“ kývne na zbytek jakéhosi zavátého antického bojového vozidla, posetého černými ostatky.  
„Jestli si to fakt myslíš…“ otočí se John k ostatním, "Vracíme se!“  
 
Zelenka a několik techniků zkoumají okolí, kde zůstali. Jsou pouze na samém okraji města, 
blízko prvních věží, kousek od svislých skalních stěn, kam se vydal Sheppard a ostatní na 
průzkum.  
„Mohl to vůbec někdo přežít, doktore Zelenko?“ zeptá se jeden mladý voják, jakoby jen tak, 
nenuceně  
„Je to pravděpodobné. I když přišli o lodě, v téhle věži,“ ukáže Zelenka na jednu ze dvou 
velitelských, „Je taky hvězdná brána, a tou mohli uniknout.“  
Brána na svahu mohla být až záložní, použita spíše Wraithy, zauvažoval Zelenka. Sám si 
říkal, že být existovat nějaké řešení toho, proč Wraithové hned nezničili centrum města. Útok 
a obléhání? Nejspíš.  
„Nedělám předčasné závěry. Nikdy. Důkladnější průzkum vám otázku zodpoví vojíne, i 
ostatním.“  
„Pane, vrací se plukovník Sheppard!“ hlásí jeden z vojáků jinému seržantovi. Sheppardovo 
malé družstvo se brodilo sněhem a John už zdálky volal na kempující muže. 
„Vydáme se teď co nejblíže do centra města. Něco k hlášení?“  
„Nic zvláštního,“ ušklíbne se voják, „Pane. Oddíly 3 a 5 hlásily, že procházejí trosky lidských 
budov, a zjevně byli obyvatelé zabiti mezi prvními, pravděpodobně to vůbec nečekali.“  
„Raději se jich zeptám sám,“ stiskne vysílačku, „Tady Sheppard. Jak to vypadá s 
průzkumem? Podejte hlášení!  
„Oddíl 2, procházíme se západními troskami. Jen spousta mrtvol a kráterů, nic ke hlášení.“  
„Oddíl 3, východní trosky nejsou nic víc, než kamení, kusy kovového šrotu a spáleniště plné 
zbytků těl.“  
„Oddíl 4, právě procházíme zničenou loděnicí, jestli něco najdeme, okamžitě vám to 
nahlásíme!“  
„Dobrá, všem – pokračujte v průzkumu, a zaznamenávejte cokoli zajímavého.“  
To je ale hloupý rozkaz, řekne si. V našem postavení, co by také tu mohlo být zajímavého. 
Pokračovali tedy hlouběji mezi věže. Objevitelský duch ze všech pomalu s dalšími hlášeními 
o poli těl a trosek vyprchával. Stejně jako z Johna.  
„Zelenko, zjistil jste něco výzkumem těch zbytků? O antických pozemních silách nevíme 
prakticky nic.“  
„Z jiných oddílů mají více dat a vzorků, takže víc odpovědí bude až při výzkumu. Antická i 
wraithská vozidla byly nějaké energetické vznášedla, ta antická měla menší typ dronů. Málo 
toho víme o antické pěchotě, ale databáze z Atlantis říká, že nešlo o odvedence, spíše o nějaké 
geneticky vypěstované poddané, nebo jak bych to popsal,“ řekne udýchaně Radek a popostrčí 
si brýle blíže očím. 
„To zní docela zajímavě.“ odpoví John  
„Jistě, jak jinak. Určitě to bude patřit k prvním věcem, na které se vědecké týmy zaměří.“  
„I vy? Co vás znám, nejste typ na polní průzkum.“ 
„Jsem astrofyzik, ne archeolog,“ odpoví Radek, „Mimoto, má to svůj klid a řád. Když se na 
něco nepřijde, není to obvykle úplná katastrofa.“  
John se zastaví a hledí k nebi na vrcholy věží.  
„Říkáš, že vnitřek je asi zničený?“ koukne na Harrise. Ten jen kývne.  
„Tak ok lidi, dál půjdeme do hlavní věže. Tam máme největší šanci něco určitého najít,“ 
nařídil John  
„Johne!“ ozve se Rodney potichu.  
„Rodney? Zase něco?“ řekne John sarkasticky a couvne blíže k němu. 
„Možná bychom se měli vydat směrem na východ k okraji města. Je tam hodně… zvláštních budov a jsou tam…řekněme, podezřelé energetické stopy...“ odpoví Rodney zase neurčitě a 
kousne se do rtu. John na něho dále vyjeveně hledí a doktorovi nezbude, než přidat trochu 
více argumentů. 
„Do tabletu jsem získal dost dat ze skenu té oblasti, abych si byl jistý, že tam nepůjdeme pro 
nic za nic. Věř mi, Johne.“  
„Ani nevíš co hledáš, sám si mi to řekl!“ rozčílí se John, ale krátce se zamyslí, „Nevíš to, 
nebo ne?“ 
„To pochopíš, až to najdeme. Teď už ale vím jistě co hledám.“ doplní Rodney  
„Ať už je to to cokoliv, jsem si jistá, že to bude stát za to!“ řekne zpoza obou Laura. John 
s Rodneym ji věnují krátký pohled, než pokračují v dialogu. 
„Dobrá, Rodney, vezmu to na vědomí. Nemusíme všechno stihnout za jediný den, a jakože asi 
těžko to stihneme!“ zamává rucema ve vzduchu a dodá, „Ještě popřemýšlím, a když půjdeme 
k věži, pošlu na to tvé „podezřelé“ místo jiný tým. Spokojený?“  
„Jak je libo, veliteli…“ řekne Rodney trucovitě, zatímco stopař vepředu průzkumné formace 
opatrně vstupuje otvorem do věže. 
Temná a velmi rozlehlá kruhová místnost v patě hlavní věže je osvětlovaná baterkami, zvenku 
prosvítává denní světlo skrz několik velkých děr ve stěnách, poměrně dosti vzdálených. Díky 
baterkám osvětlujícím ponurou místnost vidíme díry ve stěnách od jakýchsi rychlopalných 
zbraní.  
Část týmu si udiveně prohlíží vnitřek svítilnami na G-36kách a P-90kách, část si dává oddech, 
každý po svém.  
 
Přišlo to náhle a nečekaně. Aspolis se probouzela do dalšího rána, když vystoupila flotila 
Wraithů z hyperprostoru, a zničila nebo obešla všechny antické lodě na orbitě, než si stačily 
jejich posádky uvědomit, co se děje. Pak zahájili bombardovaní města. Antikové v centru 
města stačili na poslední chvíli zapnout štít, ale nestačili ho rozšířit i přes mnohem rozlehlejší 
lidskou část města.  
Přese všechno, Antikové nepomýšleli na okamžitou evakuaci. Staří lidé, ženy a děti se ukryly v 
bezpečí do štítem chráněných věží, zatímco se Antikové a lidé připravovali na pozemní střet. 
Wraithové možná na oběžné dráze odrazili protiútok, možná vůbec žádný nepřišel a jen rušili 
spojení Aspolis se zbytky světů, těžko říct. Nastal čas bitvy.  
 
„Tak jak to vypadá s otevíráním dveří?“ ptá se John netrpělivě Radka, který se zuřivě hrabe v 
rozbitých rozvodech  
Ten hodí kus čehosi rozbitého z panelu bokem „Co by bylo?“ odpoví podrážděně, „Rodney 
měl pravdu, nic tu nemůže být napájeno.“ 
„Měl jsi pravdu, jsi spokojený?“ říká John Rodneyho směrem.  
„Ehm, pane?“ odpoví Cadmanová, „Doktor McKay někam šel s Harrisem, že se hned vrátí.“  
John hned aktivuje svojí vysílačku,  „Rodney, hned se vrať ke zbytku týmu!“ 
„Je to důležité, přijďte vy, něco jsme našli.“ Ozve se doktorova odpověď. 
John zrudne vztekem. 
„Lauro, poručíku, najdi toho blázna Lauro, než se tu ztratí!“  
Stále ten stejný Rodney, pomyslí si. Ještě že mívá to své zatracené štěstí. Bůh ví, co zase našel 
za artefakt. Moment…  
„Zelenko, šlo by alespoň obnovit rozvody u jednoho z výtahů? říkal jste, že to by možné 
bylo.“  
„Zkusím co se dá, výtahů je tu několik, dejte mi pár lidí a generátor.“ říká Radek hlasem, 
kterým nic neručí.  
„Když to zprovozníte Radku, dám vám třeba krabici cubanos,“ zakření se John  „Pěkné plukovníku, ještě je tak mít,“ odpoví nedůvěřivě Zelenka, vydávajíc se někam nalevo 
ke dvěma technikům.  
 
 „Rodney, kde jsi?“ volá Cadmanová mezi zasněženými sutinami, než jim konečně Harris 
odpoví, „Tady!“ 
„Jestli jsi něco našel, měl jsi to nejdřív říct Johnovi…“ šeptá Rodneymu Laura. Příliš ji 
nevnímá, luští spolu s Harrisem cosi na stěně před nimi.  
„Lauro, dobře víš, že by mě nenechal jít hned,“ odpoví Rodney chladně  
„A dělá sakra dobře! To vy,“ ukáže na Harrise, „Jste mě vůbec nepřekvapil.“ Harris vypadá 
hodně zaneprázdněný, rozhodně ho rusovlasá důstojnice nijak netíží. 
„O co jde? Za chvíli to máme,“ pokrčí McKay rameny. 
„Co máte?“ ptá se nahlas už nakvašeně Cadmanová.  
V odpověď se otevřela stěna, kterou zřejmě otevřel Harris. Než otevře pusu, odpoví jí.  
„Zachytili jsme nějaké energetické stopy, šli jsme je prověřit, pak jsem si všiml, že ty písmena 
na zdi se dají řešit jako hádanka,“ odpovídá rychle Harris, „Tak jsme se s doktorem 
McKayem rozhodli, že za zkoušku nic nedáme. Může jich tu být i více.“  
Skladiště zbraní. To napadlo všechny na místě, když osvětlili malou místnost. Několik 
podivně vypadajících, zřejmě pěchotních zbraní bylo stále uloženo na stěnách, pár jich bylo 
pohozených na zemi. Vzadu v místnosti…  
„Lidé. Několik dětí…a antický voják. Museli se tu ukrýt, a pak nemohli ven kvůli Wraithům.“ 
Říká Harris, skloněný na u podlahy s příručním senzorem.  
 
I přes lepší komunikaci a soustředění obrany bylo Wraithů příliš mnoho. Zničili jedno 
wraithské vozidlo, a vyjely proti nim další dvě nové. Sestřelili jeden dart, a z orbity přilétly tři 
nové. Zatímco co antické síly ustoupili na předposlední linii před budovami, a Wraithové 
horečně hledali slabá místa, jednoho z Antiků napadla nová taktika. Několik vozidel se vydá 
na provokační jízdu, a nalákají wraithská vozidla před hlavně dronových odpalovačů. 
Několikrát jim to vyšlo, než jim přestali skákat na špek.  
Teď už zbývá opevnit se v poslední linii, a doufat v zázrak.  
Mnozí civilisté, především ženy a děti, propadají panice.Téměř došlo k několika vzpourám, 
které jsme museli potlačit ostrou palbou. Na pološílené vyděšené davy neměla nyní palba 
ochromujících zbraní žádný smysl.  
 
„Kde vězí, kam šli, sakra!“ zakleje John, nervózně popojde a aktivuje vysílačku, 
„Cadmanová, McKay, ohlaste se!“  
„Harris u příjmu. Nalezli jsme malé skladiště zbraní, mělo by být zaznamenáno a zajištěno.“  
Bod pro tebe, Rodney. Máš na tyhle věci čuch. Problém je, že i na potíže.  
„V pořádku, ať na místě zůstane desátník Stevens, do půl hodiny spodní část věže zajistí třetí 
oddíl, doktor Zelenka zprovoznil jeden z výtahů, a vy, ihned se vraťte!“  
„Dobře, hned jsme tam. Harris konec.“  
Občas si přál být velitelem Curranova ražení, podřízení si alespoň dávají pozor, aby se 
netoulali po okolí.  
Ale Aspolis, to by mohlo být čím dál zajímavější. Takže tohle je tedy nejslavnější pomník 
wraithské slávy? Gratuluji. Práci jste odvedli na výbornou. Skutečně výborná, ohodnotil John 
ty, co vyhráli…  
 
Když uviděli vojáci další masakr civilistů, už se přestali jakkoli kontrolovat. Náhlý, a naprostý 
výbuch šíleného hrdinství se začal šířit jak mezi Antik, tak lidmi. Celý zbytek antické armády 
se vydal pomstít nepříteli, který téměř úplně zničil jejich město. Mladý, smrtelně raněný 
antický důstojník sám zlikvidoval několika dlouhými dávkami celé komando Wraithů, než klesl k zemi mrtev.Právě naverbovaný lidský dobrovolník řádil jako pominutý s plazmovým dělem a 
šířil smrt mezi překvapenými Wraithy.  
Z trosek budov se vynořily poslední bojová vozidla Antiků, a majestátně si razily cestu 
sutinami a krátery, a palbou ničily nepřítele u vchodů do centrálních věží.  
Wraithové zakolísali a stáhli se… na chvíli. Bitvu to však zvrátit nemohlo.  
 
Dvojhvězda. Vždy jak to Sheppard vidí, říká si, jestli není škoda, že má Země jen jedno 
Slunce. Konečně nějaká pozitivní věc na tomhle místě.  
Jsou teprve ve středu věže, ale většinu města vidí jako na dlani. Stejně jako rozlehlé ruiny 
všude kolem.  
„Zelenko?“ promluví do vysílačky, „Zase to zapněte, vydáme se až nahoru, stejně jsme jen 
předběžný průzkum.“  
Radek jim hned odpoví, „Ano, plukovníku, funguje, bez obav. Ta nestabilita je už vyřešena, 
šlo o maličkost v rozvodu.“  
„Ohledně naquadahového generátoru by prosil, nespojujte slovo nestabilita a maličkost, 
Radku.“  
 
Už nás mají. Už i velitel nás opustil. Věděl moc dobře, že jsme prohráli, a nepokusil se o dost 
rychlý přesun vojáků a civilistů do bezpečí.  
Vydržet! Tohle je vetší než můj malej život, než životy mých mužů, a všech, co jsem musel 
zabít. Vydržet! Ksakru, ještě vydržet…! 
Je po všem. Vyhráli.  
„Polovina jednotky do třetího sektoru! Chraňte civilisty až do prostoru brány!“ zařval 
antický důstojník  
„Prorazili obranu napravo! Víc už je nezdržíme!“  
Zbytek přeživších vojáků se zabarikádoval v místnosti s bránou. Svůj úkol splnili. Zbylí 
civilisté stačili uniknout na jiný bezpečný svět loděmi, bránu Wraithové blokovali ze všeho 
nejdříve.  
To už se do řídící místnosti probili wraithští pěšáci. Poslední antičtí vojáci se obětovali, aby 
jeden z nich stačil aktivovat pulsní bombu na zničení místností.  
 
Jak překvapující. Wraithům na tomhle „pomníku slávy“ očividně dosti záleželo, když věž 
dobíjeli složitě pěchotou.  
Řídící místnost s bránou, která musela vypadat téměř stejně na Atlantis, ale nyní jen s velkou 
dávkou fantazie. Dokonce i brána je na maděru.  
V té změti se už ani nedá rozeznat, co kdysi bylo živé, a co ne.  
Technici nabrali další kopu vzorků a provedli jakási měření. Raději to utnu, rozhodl se 
plukovník.  
„Vidím, že jsme už hotoví.“  
Harris přikývne, „Fajn, tak se vydáme zpět. Většina z nás ani nesnídala.“  
Mise klidná, žádny kontakt, vše podle briefingu. Občas neuškodí, když všechno do puntíku 
vyjde.  
„Tady Tacitus, jak pokračuje průběh mise?“ vyšle Sheppard hlášení na loď. 
„Ostatní týmy již byly nahrazeny novými, plukovníku Shepparde,“ ozve se mu. John se 
usměje a krátce se podívá nad sebe, na zničené patro s bránou. 
„Dobrá lidi. Tahle brána vypadá, že je nadobro K.O., vydáme se zpět k venkovní 
bráně.“nařídil John týmu.  
„Johne? Vzhledem k nálezu mnoha artefaktů žádám o povolení zde setrvat!“ říká Rodney 
rozhodně.  
„Dej si na chvíli oraz Rodney, žádná z těch věcí nezmizela za 10000 let, těch pár hodin to nevytrhne.“  
„Přesto tě o to žádám, Johne,“ řekne trucovitě, „Nebude to dlouho trvat, jen si musím něco 
ověřit, pokud se to potvrdí, hned ti to řeknu. Zdržím se jen pár hodin.“ snaží se přesvědčit 
Johna Rodney. Sheppard je zmatený. Tohle nevypadá jako jeho běžná nálada, totiž lehce 
protivná.  
„Tak počkej. Vydáme se ven směrem k bráně a pro jistotu zkontaktuju velení TFP, ať je to 
bez problémů. Pokud to odsouhlasí, zůstáváme tady s tebou, ať jdeš pro cokoli kamkoli…pro 
jistotu.“ podezřívavě odpoví John  
„Vždyť mě přece znáš, Johne,“ snaží se s úsměvem na rtech obhájit Rodney.  

 
KAPITOLA 3 – JITRO KOUZELNÍKŮ 
 
Pach smrti se nese vnitřkem spodní části aspoliské věže, onoho místo s prostřelenými vchody 
blízko výtahů. Jeden z vojáku upřeně hledí na antickou ruční zbraň, jednu z nalezených v 
příruční zbrojnici. Vypadá nejpodobněji lidským puškám systému bullpup, čili se zásobníkem 
za spouští, dokonce i s jakýmsi malým odpalovačem pod hlavní. Zvlášť ho zaujala zajímavě 
vypadající, ale nefunkční optika. Laura k němu rozezleně spěchá.  
„Nesahejte na to!“ zařve Cadmanová na něj  
„Promiňte madam, já jen –“ obhajuje se voják překvapeně.  
„Na nic co neznáte nemůžete jen tak sahat, zvláště když ani nevíte, kde to má hlaveň!“ seřve 
ho a pro sebe dodá, „Jako malý děti, co neznám, na to nesahám, alespoň to jste se tu už mohl 
naučit.“  
Cadmanová se na něj ještě zadívá, jako by si myslela, že ten člověk za svou blbost nemůže  
John se vrací, předtím cosi dlouze a hlasitě řešil s někým skrz vysílačku. Popojde  k němu 
Rodney.  
„Zůstáváme. Spokojený?“ řekne John, který se tváří navýsost rozladěně.  
„Pošlou nám tedy ty jumpery?“ zeptá se Laura, která mu také vyšla naproti.  
„Ano, je to potvrzeno, vše podle plánu. Boty jsme si už chozením ošoupali dost.“ odpoví John 
a otočí se k Radkovi, „Vybavení jsi zkontroloval, Radku?“  
„Jo, Rodney, už jsem ho zkontroloval čtyřikrát. Měřiče, analytická zařízení i naquadahový 
generátor, vše pracuje bezchybně. Kam vlastně míníme jít?“ odpoví Radek  
„Díky Zelenko, to už mě taky zajímá. Mohl by jsi přestat s tím tajnůstkařením, a jednoduše 
aspoň mě povědět, o co tady sakra jde?“ zeptá se John rázně.  
„Jakmile se dostaneme do Jumperu, podíváme se tam. Měli bychom letět jen já, ty, Laura a 
Radek.“  
Sheppard zamává výhružně prstem před Rodneyho obličejem, „Není mi jasný, co si myslíš, že 
najdeš, ale dobrá,“ nedaleko obou přistávají jumpery, „Výborně. My o vlku…“  
 
„Ori jsou nezastavitelní. Existuje podle vás vůbec ještě nějaká šance?“ ptá se jeden 
z náčelníků štábu Daniela Jacksona.  
„Podle hlášení langarského odboje je Merlinova zbraň zničila, ale Adria stále existuje. I 
kdybychom znovu Sangreal našli nebo vyrobili, následovníci Ori budou stále věřit v mrtvé 
bohy,“ vysvětluje Jackson, oděný do drahého obleku.  
„Pak i vy jistě souhlasíte s vysláním expedičních vojsk do Pegasu, neutralizovat hrozbu 
Wraithů jednou provždy,“ prohlásí chraplavě generál Curran.  
„Dobře víte, že až Ori skoncují se Zemí, vydají se i tam,“ doplní ho jiný. 
„To ano, provedou krátký proces s Wraithy, ale stále nechápu vaši pointu,“ zaráží se stále doktor. 
„Snažím se být realista, momentálně plýtváme našimi zdroji v Pegasu po více jak pět let, a 
zatím, nulový výsledek!.“ odpovídá Curran nahlas. 
Jackson vstane ze svého stolu a postaví se před komisi, „Podívejte, neříkám, že mám tolik 
zkušenosti ohledně vojenské strategie, jako vy. Snažíte se vyřídit Wraithy jedním úderem, 
vyvarovat se," nahlédne do hlášení, „Vyvarovat se ‚válce na dvou frontách.‘“ Zadívá se na 
skupinu před ním, „Nemyslíte si, že tím, co chcete udělat, právě takovou válku na dvou 
frontách vyvolává?" 
Curran si naráz také stoupne, zřejmě, aby ukázal, že se legendy z SGC jen tak nezalekne, 
„Naše zpráva říká, že během tří měsíců by vojsko o síle dvaceti tisíc mužů mělo být schopno 
eliminovat Wraithy! A to pouze s podporou tří křižníků a několika podpůrných lodí, doktore." 
Daniel se opře oběma pažemi o stůl, nakloní se ke všem, aby doval svým slovům na 
dramatičnosti, „Roky mých zkušeností mi napovídají, že naše plány nikdy nevyjdou tak, jak 
bychom si přáli,“ odejde od stolu a zasune za sebou židli, „Pokud Pentagon chtěl moje 
doporučení, zná ho. Expedice našla s Wraithy společnou řeč v minulosti. Vojenskou invazí do 
jiné galaxie nám hrozí jen to, že se staneme Orii Pegasu.“ 
Obrátí se Daniel zády ke generalitě a za klapání svých bot po naleštěné podlaze definitivně 
odchází. 
 
Blíží se k jumperům, přistávajícím na sněhové pokrývce, když se ozve pískavý zvuk 
asgardského komunikátoru.  
„Ano? Děje se něco, Caesare?“ optá se John.  
„Pane, právě přišla zpráva z Atlantis. Wraithská ofenzíva postoupila blíže k městu a 
základnám TFP. Caesar byl odvolán, musíme pryč,“ odpoví mu ženský hlas z komunikátoru.  
„Něco konkrétního, nebo mi to nemůžete říct?“ optá se znovu strojeně John.  
„Ne plukovníku, nic konkrétního. Rozkaz se však týká jen Caesara, všechno ostatní ohledně 
Aspolis zůstává.“  
„Tacitus tedy bude stále na orbitě, žádné možné eventuality?“ zase zeptá se John napohled 
znuděně.  
„Ano, plukovníku.“ odpoví nyní pobaveně důstojník z Caesara.  
„Takže to vypadá, že přijdeme o další hvězdný koráb. Takže, vrátíme se k našemu malému 
plánu, pokud tu Rodney nemíní vést debaty,“ sdělí John ostatním, zvláště Meredithovi, 
„Takže kam to bude?“  
„Ruiny města na východě, kvadrant…“ začne Rodney  
„Který kopec?“ zeptá se natvrdo John.  
„Támhleten!“ zvolá Rodney a ukáže na jeden z nejvyšších vysokohorských vrcholů – na němž 
je postavená oválná nízká věž zakončená kopulí. 
„Vidíš a to jsi to chtěl zase komplikovat.“ řekne John a jumper s našim čtyřčlenným týmem 
vzlétne. Pro Shepparda je trochu podivné pouze se vézt na palubě, nechat pilotovat kohosi 
z letectva. Jako už mnohokrát mu to připomene staré zlaté časy, kdy byli odříznuti od Země. 
„Jsem rád, že jste mě, jako pitomýho civila přibrali,“ říká Harris nevinně.  
„Netlač na to,“ dává mu Laura trochu šance.  
Laura se znovu nadechuje, patrně mu chce konečně říct něco moc pěkného, ale právě 
přistávají a John se k nim otáčí, „Rodney, už padej se Zelenkou a Harrisem, ať už konečně 
víme, proč tu hraješ takové divadlo.“ 
„Aye aye, plukovníku,“ zasalutuje Rodney uměle. 
 
O několik nešťastných hodin později Rodney a John sedí dál od ostatních a hrají na okraji 
nákladového prostoru jumperu poker. John se ušklíbne a vytáhne královský flush.  
„Měla to být jen přátelská hra!“ rozčiluje se John na Rodneyho, a mrskne s kartami o bednu. „Byl to tvůj přece nápad, ty jsi chtěl odvetu. Stejně už nám končí oddych,“ odpoví klidně 
Rodney a kývne na Zelenku, který celou tu dobu zápolí s poklopem vedoucím do oválné 
stavby. Laura, Harris i piloti jumperů opodál také vypadají z jejich objevitelské zajížďky 
poněkud roztrpčeně.   
„Jak jsi to vůbec mohl vyhrát?“ zadiví se, „Neumíš lhát, pokaždý se začneš potit jako –“ 
„Matika,“ odpoví pohotově doktor, načež se Sheppard zatváří nevěřícně. 
„Nemůžeš vyhrát poker pomocí matiky, to prostě…“ rezignovaně vydechne, „OK, co budeš 
chtít tentokrát? Dobře víš, že jsem… švorc,“ přizná se neochotně. 
„Nemáš hrát karty. Prohrál si pět tisíc, tvůj problém, že jsi nenechal limit,“ zašklíbne se Rod. 
„Ehm…kdy to budeš chtít?“  
„Hned, jak se vratíme na Atlantis, samozřejmě,“ prohlásí důležitě Rodney.  
„Jo, hned jak se vrátíme na Atlantis,“ odpoví John s mrknutím nepříliš důvěryhodně a dodá, 
„Škoda, že jsem tě nevzal do Vegas, za chvíli bys byl schopný prohrát celou Atlantis včetně 
sebe.“  
„Poslyš, moje schop-… moment, ty jezdíš do Vegas?“ diví se Rodney  
„Ani ne, ale tebe bych tam nevzal,“ odpoví s ironií v hlase a odejde k Zelenkovi. Rodney 
schová karty, ale krátce se zamyslí. 
 
Rodney si prochází záznamy a data z krystalu získaném na Taranis. Řádek po řádku, 
mravenčí práce. V tom ho cosi zaujme, a zuřivě začne mačká do klávesnice. Po chvilce bere 
tablet, a přímo jej napojuje na krystal. Postupně se načítají data v antickém jazyce, a 
vykresluje se něco pomalu po linkách, jako v inženýrském programu. Stěny, patra, celá 
konstrukce se sama rýsuje a odhaluje mu své mystérium. Nákres je brzy kompletní. Jde o 
kulatou věž, a víme čemu se to nápadně podobá. Vysoká věž s oblými tvary, jasně antického 
designu, s velkým oválným  zařízením uvnitř. Překvapený Rodney něco zadá do tabletu, a 
nákres se pohne. Kulovitá věc se vysune z věže a zasvítí.  
Nyní je mu jasné o co tu jde. Aspolis. První kolonie Antiků, kde jinde by také měli postavit…  
 
„Disruptorová věž?!“ zvolá konsternovaně John když Radek konečně otevře a všichni 
s úžasem vejdou do místnosti s pokraté ovládacími pulty, především rozsáhlou modernější 
verzí mohutného antického počítače, jehož starší verzi se mezi SG týmy přezdívá 'kamenná 
klávesnice.' 
 „Ano, je to přesně… ono co říkáš.“ Vysvětluje Rodney, který je také rozhozený pohledem na 
interiér. Ne že by nečekal, že se jeho domněnka nepotvrdí.  
„Kdy jsi mi to hodlal říct?“ zakřičí konsternovaně John.  
„Právě… teď. Nebyl jsem si jistý, jestli není zničený…“ postupně nervózně odpovídá 
Rodney. Zachrání ho zvuk asgardského komunikátoru. 
„Máš štěstí, Rodney, jen tohle tě… sakra!“ zakleje s pohledem na komunikátor a popojde 
stranou. 
„Radku, Harrisi, pojďte se mnou támhle jsou řídící krystaly, nesmí nám tady nic ujít, všechno 
musíme prostudovat a zjistit jeho možnou funkčnost,“ začne McKay hned dirigovat údržbu 
zařízení. 
Cadmanová se k nim nenápadně přesouvá a jakoby mimochodem si prohlíží i ona celou 
místnost. Je asi dvakrát větší než ovládací místnost na Dakaře, ale ovládací zařízení napohled 
velmi podobné, byť samozřejmě modernější.  
John se vrací, vypadá rozčileně.  
„Co se děje?“ ptá se ho Laura, přičemž naši vědci na chvíli ustanou v činnosti.  
„Moc dobrý to není. Vlastně je to asi tak, jak my pozemšťané říkáme, totálně v hajzlu. 
Atlantis přišla o spojení s Manarií a Apollem,“ odpoví tišeji, všem pomalu dochází tíha jeho 
slov, „Možná o nich nejde, možná jsou pod útokem, nevíme. Ale pokud Manaria padne - “    „Mezi Wraithy a Atlantis už nebude stát vůbec nic,“ doplní ho Rodney. 
„Poslední senzorový součet flotily Wraithů nezněl zrovna příznivě…“ dodá Sheppard. 
„Velení si tyhle věci asi nechává pro sebe,“ vloží se do toho Laura, „Ale pro nás 
postradatelné je to kolik?“ 
„Přibližně… hodně. Přesné počty mi ani maršál neříkal, ale podle tónu hlasu bych řekl, že 
máme šanci mrtvého muže.“ 
 
Trvalo několik dalších hodin, než na vzrušené Rodneyho hlášení zareagoval Curran a celá 
zbylá mašinérie Task Force. Právě teď se hora hemžila mariňáky a přistával tu jeden scorpion 
a jumper za druhým. Za tohle dostanou třeba i pochvalu, pomyslel si John a vychutnával si 
doutník vítězství, rozhlížejíc se po kulaté místnosti, nyní zaplavené techniky pod velením 
Radka a Rodney. Vypadá to, že intermezzo na Taranis přinese nějaké ovoce, stejně ale Johna 
cosi okolo McKaye stále trápilo. 
„Prosím, nemohl by jsi kouřit někde jinde?“ peskuje ho McKay od jednoho z pultů, „Tohle 
jsou citlivé přístroje.“ 
„Přežilo to bitvu s Wraithy a deset tisíc let mrazu, řekl bych, že trocha kouře tomu vadit 
nebude,“ sebevědomě odpoví a potáhne si, „Kromě toho, tohle není kouření. Je to obřad.“ 
„Vlastně,“ odpoví jeho směrem Rodney, „Když jsem mluvil o citlivých přístrojích, měl jsem 
na mysli sebe…“   
John nedbal jeho proseb a popošel kulhavě až k McKayovi.  
„Rodney,“ sklonil se, „Podezřele rychle a odevzdaně jsi souhlasil s okamžitým hlášením na 
velení TFP. Co máš zase za lubem? “  
„Nevím, o čem mluvíš. “ odpoví Johnovi a s předstíraným zaujetím pokračuje v panelu.  
„Hmm, předtím ses tvářil, jako bych tě praštil po hlavě kladivem, když jsem navrhl okamžité 
hlášení a nutný příchod bandy specialistů, “ říká Rodneymu. Vedle nich stojí Zelenka a 
Cadmanová. Laura nic neříká, jen se pousměje na Rodneyho, zato Radek se snad ze všech 
tváří nejvážněji.  
„Proč bych nesouhlasil? Je to správné a hlavně – předpisové,“ řekne McKay nevinně a 
zároveň rozhořčeně.  
„Zvláštní, jen dvakrát, co se známe, jsem tě slyšel, že bys měl rád armádní předpisy. Poprvé, 
když jsem tě slyšel to říkat, tak jsme se rozhodovali na Manarii, kdo z nás musí risknout a 
vběhnout do palby. Citoval jsi úryvek z předpisů, že civilista pracující pro armádu není 
povinen se účastnit bojů…“  
„A co? Prostě jsem rád, že jsme našli disruptor, který vypadá v pořádku…“  
„Před chvílí jsem se bavil s Laurou u vchodu a ty sis myslel, že si nevšimnu toho, jak se s 
Radkem “nenápadně” pokoušíte cosi vytáhnout z ovládacího panelu?“ zkonstatuje John.  
„Vynikající detektivní úvaha, Sherlocku, měl by ses obdivovat,“ poznamená Radek. 
„Holmes nekouřil doutníky, ale díky, doktore,“ usměje se lišácky John, „Tak, když už jste se 
museli hrabat ve střevech té ďábelské mašiny, byl bys tak výjimečně a neskonale sdílný, a 
povědět mi, co tím sleduješ? “ ptá se znovu a důrazněji John.  
Rodney se ohlédne kolem sebe. Jejich hlouček je od vojenských techniků Task Force kousek 
stranou. Nakloní se blíže Sheppardovi a zašeptá, „Jen taková docela malá pojistka.“ 
Sheppard pozvedne obočí, Rodney po krátkém rozmyšlení slov pokračuje. 
„Dobře víš, Johne, co můžeme čekat od IOA. Jestli si dobře vzpomínám, naposledy měli v 
plánu poslat na lodě Ori Replikátory.“ 
„Kdo ví, jak by to skončilo,“ dodá opodál stojící Radek.  
John přikývne a olízne si rty.  
„Tak fajn,“ otočí se k Lauře, „Když nad tím přemýšlím, vlastně jsem nic neviděl.“ 
Cadmanová jen resignovaně máchne rukou, „Oh, proboha, jen ne tohle klišé,“ dodá a vyjde 
ven z místnosti, do mrazivého aspolického dne. Sheppardovi je ale jasné, že pokud by se o tom dozvědělo velení TSP, nebo nedej bože přímo 
IOA, následky by pro ně čtyři nebyly pěkné.  

KAPITOLA 4 – VŠUDE DOBŘE… 
 
McKay sedící na jedné z beden u vnitřní stěny hlavní věže. Desítky lidí chodí kolem, vojáci, 
vědci.  
Šest dnů. Šest mizerných dnů na mizerným místě, jménem Aspolis. Ne, že by šlo o pohodlí, i 
když by mu po takové době nevadilo se zase vyspat jako člověk, ale v kuse zakopávat o něco 
nebo o někoho, a odpovídat na dotazy kde co je, komu se hlásit, funguje nebo nefunguje 
tohle, to je jako v mateřské školce. Pche, alespoň, že se můžu pobavit těmi vylízanými 
armádními paky ze cvičišť. Za těch dvě stě let by už mohli ty vojáky zkusit pořádně cvičit… 
samozřejmě, podle takových, jako je Diston nebo Curran, je hlavní, aby vojáčci uměli pěkně 
pochodovat a hlásit se přesně dle armádních regulí. A pak si tyhle zelené gumy můžou dělat 
vtípky z vědců.   
 
„Dáš si?“ nabízí John doutník Rodneymu, sedíce právě na ocelové bedně s jasným nápisem 
Danger  
„Díky, ale další hřebíčky do rakve zatím nepotřebuju.“ odvětí mu na to Rodney s úšklebem a 
dodá pro sebe, „Na to jich je v okolí až moc…“ 
„To mi chceš tvrdit, že je zdravější lézt do každého ‚zaprášeného‘ kouta? “  
„Musíš mi to zase připomínat? Myslel jsem, že v té šachtě něco je. “  
„A spadl jsi po do toho, co kdysi byla kanalizace. Excelentní výkon,“ nastaví dlaň, aby si 
mohli tlesknout, ale Rodney evidentně nemá zájem.  
„Šlo o nehodu, mým úkolem tady je vědecká práce a…“  
„Rodney, když první tým nahlásil starý nepoužívaný kanál, nemusel jsi hned jako šílenec trvat 
na prozkoumání.“  
„Můj instinkt mi říkal, že tam ještě něco bude. Na senzorech byly energetické záchvěvy.  
„Což se ukázalo, že jsou výrony z kapsy metanu, který vznikl docela prostě. Není skutečně 
žádná díra, kterou by doktor McKay neprozkoumal,“ Rodney se zašklebí a odejde stranou, 
směrem k Radkovi.  
John rozdrtí zbytek doutníku patou boty a vyjde zkontrolovat opevňovací práce.  
Brzy poté si nynější velitel Task Force, maršál RAF Christopher Diston, prohlíží s několika 
dalšími vysokými důstojníky ze svého štábu vnitřek disruptoru. Místnost je naplněná zeleným 
testosteronem až k prasknutí a McKay vypadá hodně vyvedený z míry. 
„Dokážete jej uvést do provozu, doktore McKayi? “  
„S doktorem Zelenkou, inženýrem Harrisem a jeho týmem, jsme již prověřili funkčnost 
kritických systémů disruptoru a…“  
„Zeptám se vás znovu. Dokážete jej zprovoznit, ano nebo ne, a pokud ano, pak kdy?“ trvá na 
svém starší prošedivělý důstojník, evidentně veterán řady přímých akcí. Což nic nemění na 
tom, že jeho tvář nepoznala omlazující krém už hodně dlouho, pomyslí si Rod. 
„Ano i ne,“ odpoví Rodney, načež ho maršál chladnýma očima probodává, „Ehm, tedy, aby 
jste porozuměl maršále, dokážeme jej uvést do provozuschopného stavu v krátkém čase, 
ale…“  
„Ale?“ zeptá se maršál, stále s mrtvým výrazem v obličeji.  
„Antikové, patrně při ústupu zničili několik primárních krystalů, bez kterých je absolutně 
nemožné uvést disruptor do použitelného stavu,“ vysvětluje Rodney.  
„Říkal jste však před chvílí, že jej opravíte. V čem tkví problém?“ zeptá se bez okolků a netrpělivě maršál.  
„No… museli, tedy vy by jste museli, nebo my… prostě – museli bychom použít řídící 
krystaly z Atlantis.“  
„Předpokládám, že mi to tu blábolíte proto, že to není vše.“  
„Pokud budou použity zde, Atlantis bude celou dobu bez štítu, hyperpohonu a dálkových 
senzorů.“  
Vysocí důstojníci se na sebe nervózně podívají.  
Diston skousne čelist, jakoby polykal nevhodná slova. Nakonec ale k doktorovi promluví. 
„Takže z Atlantis díky tomu bude sedící kachna. Jste si, McKayi, jist svými závěry?“  
Rodney se před maršálem sebevědomě usměje, „Ano, to jsem. Bez krystalů z Atlantis je to 
nemožné.“  
 
Několik jumperů vzlétédne od disruptorové věže, ale další tři nové přistávají, plné lidí a 
zařízení. Podobná výměna je se rychle zaběhla, jak se na tom prokletém kopci střídá pomalu 
více personálu, než na celé Atlantis. John už několikrát slyšel mezi vojáky hádky o to, jak se 
kopec bude nakonec jmenovat. Jeho osobním favoritem je Meredithill, ale musel uznat, že i 
Hamburger Mountain má cosi do sebe. Nebo, v následujících dnech teprve může mít… 
Rodney, Radek a Laura na vrcholu kopce popojdou stranou. Opodál mariňáci budují zákopy, 
zatímco do centra disruptoru pochoduje další skupina techniků. Naši tři spiklenci jim ale 
nevěnují pozornost.  
„Tak jo, Rodney,“ sdělí mu potichu Cadmanová, „John se musí hlásit Distonovi, řekl mi, ať to 
vyřídíme. Takže dej Radkovi ten krystal.“  
„A proč zrovna on?“ diví se Rodney překvapeně.  
„Když se na tebe Diston díval, vypadal jsi, že mu co chvíli vyžvaníš všechno, skoro tě 
zhypnotizoval!“  
„Snažil jsem se, nebylo to snadné!“ rozhořčuje se Rodney.  
„Tvářil ses, jako bys byl poprvé za školou,“ poznamená pravdivě Radek.  
McKay se rozčileně nadechuje, ale Laura ho spustit nenechá.  
„Prostě to dej Radkovi, fajn?“  
Rodney trucovitě a s pohledem plným rebelie podá opatrně krystal Radkovi.  
„Vidíš že to nebolelo.“ usměje se Laura.  
„Snad z toho nebude průser až na půdu.“ zamumlá si při odchodu Radek česky, zatímco 
(ne)nápadně skrývá krystal do brašny.  

Zase doma, v našem milovaném městě. Už bych i ten sarkasmus mohl omezit, uvědomí si 
John. První, co každého návštěvníka 'vojenské' Atlantis uvítá je pohled do dvou hlavní 
vojenských railgunů, ale pokud spolknou tuhle hořkou slinu, čeká je onen památný výhled na 
schodiště a vůbec celou tu monumentální a slavnou místnost. Nakonec mu to přece jen 
nedalo, a s lehkým úsměvem přejel očima okolí, které tolik let mohl nazývat domovem. 
Dlouho čekat nemohl, vojenský personál i s Curranem mu byl v patách, a zamířil proto přímo 
k jednomu ze starých známých. 
„Zdravím Chucku, všechno při starém?“ zeptá se vesele John jistého technika.  
„Jak jinak pane. Bez vás to tu nebylo ono.“ usměje se Chudl, letmo zasaluzuje a vrátí se k 
práci na konzoli.  
„Plukovník John Sheppard,“ ozve se známý ženský hlas za ním. John se ohlédne a úsměv se 
mu rozšíří. 
„Plukovník Samantha Carterová. Proč mě neudivuje, že tu právě jsi?“ zvolá John naoko 
překvapený.  
„Stejně jako mě ne, že tu jsi ty,“ přezíravě se na Johna usměje Carterová.  „Takže to vidím na další beznadějnou bitvu. Jak jinak,“ dodá John.  
„V kolik se máš hlásit u maršála?“ zeptá se ho Samantha.  
„Ehm, vlastně teď,“ poškrábe se herecky na hlavě, „Takže mě omluv, ale,“ chce ještě něco 
dodat, ale zahledí se do Distonovi kanceláře. Dovnitř pohotově vešel Curran.  
„Hmm!“ zmůže se jen John pohrdavě.  
 
„Generál Mark Curran, na váš rozkaz, pane!“ zasalutuje, ale maršál neuzná za vhodné ani 
zdvihnout oči od papírů na stole.  
„Pohov a posaďte se, generále.“  
Maršál zvedne neochotně oči od stolu, a podívá se zpříma do Curranovi tváře. On sám 
nedokázal z toho Brita nic vyčíst. Jeho oči byly stále jakoby strnulé, pohled bez citu a jiskry.  
„Zde to máte písemně, formality nejsou nikdy na škodu.“  
Curran čte krátký text z onoho “papíru“  
 
Z rozhodnutí vrchního velení TFP, byl generálporučík Mark Curran jmenován…  
 
„Velitelem pevnosti Aspolis?!“ zvolá udiveně Curran  
„Ano, generále. Protože jsme přišli o Manarii, kde jste k vašemu štěstí v době útoku nebyl, 
dám vám jinou štaci. Vaším zástupcem bude plukovník Sheppard. Jistě sám už dobře víte, co 
bylo na Aspolis nalezeno.“ říká Diston  
„Jistě…pane. Disruptor, a jak…“  
„Pro IOA jsem již odeslal svou zprávu, je však pravděpodobné, jak rozhodnou. Vše ostatní 
máte v přiložené složce,“ ukáže na složku s označením BIGOT, tedy ještě víc tajné než 
označení TOP SECRET, „Kromě nás a IOA o všech detailech ví pouze Sheppard lidi, které 
uzná za vhodné.“ 
„Myslíte jeho tým, pane?“ 
„Jsou to pozůstatky z Expedice, ale odvádí spolu slušnou práci a pokud doktory 
nepotřebujeme jinde… chápete?“ 
Curran kývne. Možná až příliš pohotově. 
„Nic mu nezamlčujte,“ pokračuje Diston, „Vím že jste v minulosti měli v USAF jistou... 
osobní averzi,“ říká nevzrušeně.  
Odmlka. Generál očividně nemíní nic říct. Maršál pokračuje.  
„Plukovník Sheppard je velice dobrým a zkušeným důstojníkem. Nechceme přece žádné 
rozbroje mezi důstojníky, že ne?“ tentokrát je probodávaný očima generál  
„Ne, pane,“ odpoví klidně Curran  
„Pak jsem si jist, že jste porozuměl. Odchod!“ nařídí nahlas maršál, ale bez řevu.  
Má teď jiné starosti. Dívá se na přibližující wraithské lodě k Atlantis. Uvažuje. Má vše vsadit 
na jedinou kartu? To sám neví. 
Za dveřmi už čeká Sheppard. Vymění si s Curranem bleskově pohledy a scéna se salutováním 
maršálovi se opakuje.  
“Bez formalit, plukovníku, nemám čas.“ 
„Ano, pane,“ posadí se John.  
„Hádám, že už jste slyšel o situaci s Manaris. Drby se šíří dost rychle.“ 
„Cosi… jsem zaslechl, pane.“ 
„Dobře,“ pronese chraplavě Diston, „Nerad bych, aby si nový zástupce velitele Aspolis 
neuměl sehnat informace,“ podá Johnovi podobný papír, jaký před chvílí posunul před 
Currana.  
„Pane?“ 
„Na druhou stranu, plukovníku, pokud neumíte říct, asi vám tahle ctnost nepřísluší,“ dodá bez 
velkého zájmu o děkovnou řeč. John se už chystá vyjít rychle rozhovor ukončit, když se otevře příchozí nehlášená červí díra.  
„Odchod!“ štěkne Diston a vyrazí do kontrolní místnosti. Sheppard si nemůže nechat nic ujít. 
„Jsou to Geniiové, pane.“ hlásí Chuck  
„Zapnout štít!“ Diston si nasadí headset, „Co se u vás děje?“  
Na zrnité obrazovce se objeví známá tvář, „Nemáme už moc času! Jsou tady!“  
„Ladone?!“  
„Ano jsem to já, Radim, přímo z Genaie. Tímto žádám o vstup do města pro mé lidi.“  
„Jaká je situace?“ nahlas se zeptá John, za což na něho Diston vrhne nevraživý pohled.  
„Byli jsme napadeni, Wraithové se probourávají do podzemního města. Nevíme přesně jak…“ 
spojení krátce vypadne, „…-dujeme sílu na pět Hive ships, možná více. Rada odsouhlasila 
evakuaci města.“ 
„Musím zažádat o povolení! Jak dlouho vydržíte?“ zeptá se Diston. 
„Zatarasili jsme většinu přístupových cest, ale jestli se rozhodnou s námi skoncovat, 
nezabráníme jim v tom!“  
Maršál ztěžka vydechne. IOA se do něho za tohle obuje.  
„Dobře, můžete projít bránou, na moji zodpovědnost! Poručíku, vypněte štít.“  
Za několik okamžiku začne bránou procházet velký počet Geniů. Muži, ženy i děti, zatím 
žádní vojáci.  
„Plukovníku, ukažte svoji užitečnost, tímto vás pověřuju organizací uprchlíků, než se to tu 
trochu uklidní!“ shodí ze sebe Diston odpovědnost a kamsi vyrazí. John s Chuckem na sebe 
vrhnou pohledy, moc času nezbývá. 
“Tady plukovník Sheppard,“ nasazuje si aktivní headset, „Právě jsme přijímáme mnoho 
geniiských uprchlíků, veškeré osazenstvo města zajistí jeho bezpečnost pro uprchlíky,“ sbíhá 
dolů mezi ně, zatímco vojáci u brány ztrácejí přehled.  
Velmi rychle nastává chaos, brána chrlí další a další zástupy lidí.Mariňáci se je snaží odvádět 
z prostoru brány do neobydlené části města, ale jazyková bariéra i vyčerpanost civilistů dělá 
svoje. Během jediné hodiny je prostor brány zaplaven běženci, od schodišť až po kontrolní 
místnost.  
„Seržante, tenhle vypadá jako jejich vůdce,“ ukáže na jednu z mnoha skupinek, které si našly 
cestu ven z prostoru brány, „Odveďte je na molo tři, je stále neobydlené?“ 
„Ano, ale transportéry tolik lidí nezvládají,“ odvětí plně vyzbrojený jihoafrický mariňák. 
„Tak je tam odveďte pěšky, chodit snad dovedou!“ vypění John a rychle se vrací zpátky 
k bráně. Krátce ven z oken na ono Ztracené město. Jak vzdálená je doba, kdy se po městě 
pohybovala hrstka lidí ze staré Expedice. Město je doslova obrostlé přídavnými lidskými 
konstrukcemi, především zbraňovými. Okolo věží jsou mnohohlavňové railguny, kde byla 
větší plocha, byly postaveny coilgunové věže na větší cíle. Kolem několika antických 
mrakodrapů vidíme i jiné zbraně – asgardské paprskomety.  

Diston s doprovodem se postaví před ušpiněného muže v hangáru jumperů; aniž by maršál 
čekal na další formalitku, zasalutování, hned na podřízeného vyvalí sérii otázek. 
„Jak daleko jsou přípravy?“  
„Řekl bych tak asi ze dvou třetin, maršále,“ nahlédne do výkazů a hlášení, „Pokud si ale 
přejete osobní inspekci, byl by vhodnější zítřejší den. Dnes probíhají zkoušky obranných 
systému, sepíšu o nich co nejdříve hlášení. Souhlasíte, pane?“  
„V pořádku, plukovníku. Pouze jsem se chtěl ujistit o pokračujících opevňovacích pracích. 
Rád bych také slyšel od vás osobně, jak to vypadá s pancéřováním města?“  
„Jak jsem vám již předeslal. Inženýři se shodli, že město nemá problém pojmout obranné 
konstrukce, ale plánovaná stavba krystalického pancíře na hlavní části města potrvají mnohem 
delší dobu,“ rychle odpoví plukovník, „Podle mého názoru příliš dlouhou dobu. Město není stavěné na nějaký krunýř.“ 
„Potřebuji reálná data. Skutečně možná…“ upřesní ledově maršál.  
„Rozumím, pane,“ rychle se zamyslí, „Několik měsíců… Dva měsíce určitě.“  
„V tom případě – snažte se.“ maršál je na odchodu, ale plukovník se ho ještě zeptá.  
„Pane? Mám otázku ohledně návratu plukovníka Shepparda.“ Zeptá se jakoby nic, ale má to 
v sobě vyzývavý podtón.  
„Ah, tušil jsem, že se zeptáte, Quincy,“ odpoví maršál.  
„Jen chci vědět, zda je pravda…“ zeptá se Quincy, kterého očividně to něco rozčílilo.  
„Jsem velmi zaneprázdněný člověk, plukovníku, vše se dozvíte na dnešní schůzi ve štábu,“ 
odmlčí se krátce, „A pokud máte nějakou stížnost, takováto věc se vždy podává formou 
raportu nebo oficiální stížnosti na nebližší instanci, a nikoli způsobem, jako když smlouváte 
na trhu o ceně jablek.“ řekne mu nevzrušeně.  
„Pane, nechtěl jsem jakkoli…“ začne plukovník  
„Zatím nashledanou plukovníku.“ a odchází, v doprovodu několika dosud čekajících 
pobočníku.  
 
Hlavním oknem do místnosti s bránou prosvítá zapadající slunce, John unaveně sedí na 
schodech a pozoruje letargicky neutuchající příval lidí. Trvalo to pět hodin, ale konečně se je 
podařilo zvládnout a prostor brány se vylidnil. Z hlavní věže na třetí molo proudí nekončící 
proud Geniiů, ale aspoň mu bude moct maršál poplácat po zádech. Nakonec, kvůli tomu to 
taky dělá.  
V tom uprchlíci vynořivší se z brány začali zrychlovat, z horizontu události vylétlo několik 
modrých pulsů, až na poslední chvíli z ní vybíhá i Ladon Radim, doprovázený oddílem 
vojáků. Několik jich je táhne muže zasažené wraithskými zbraněmi. John si stoupne. 
Radimův pohled je více než výmluvný a stačí, aby se Sheppard ohlédl na Chucka. Na bráně se 
objeví štít. Ladon zmáčkne něco cosi ve své dlani a červí díra se okamžitě zhroutí. 
„Je milé, že ses stavil, Ladone,“ snaží se o konverzaci John, „Co se tam stalo?“ ptá se, 
podávaje geniiskému diktátorovi ruku.  
„Detaily povím tobě i tvým nadřízeným později. Wraithové se objevili z ničeho nic, nejdříve 
vybombardovali povrch, a pak podnikli pozemní invazi,“ 
„Myslel jsem, že je vaše hrouda už nezajímá.“ 
„To jsme dva…“  
Co se to sakra děje, zapřemýšlel se vyčerpaný plukovník. Hoff, Manaria a teď i Genaia? 
Vzpomněl si na Aspolis a to, jak obránce invaze musela překvapit. Zdá se, že i je teď něco 
nemilého překvapuje, jednoho po druhém.  
 
Zpátky na Aspolis, jsme ve vnitřku disruptoru. V blízkosti ovládacího zařízení je přítomno 
mnoho lidských a antických přístrojů. Harris vyměňuje krystal na jednom lidském zařízení, 
patrně přídavný harddisk.  
„Už jsi to spustil?“ zeptá se Rodney, s pohledem upřeným na změť kódů v antickém jazyce na 
svém tabletu.  
„Trpělivost, pane vědec. Nerad bych tuhle mašinku vyzkratoval. Tyhle křehké věcičky se až 
nepříjemně snadno rozbíjejí,“ odpoví Harris učitelským hlasem.  
„A kde je Zelenka, že ti s tím nemůže pomoct,“ Rodney se rozhlédne, „Je tu vůbec?! Kam 
zase zmizel?“  
„Uklidni se Rodney, venku se zase cosi rozbilo na jednom z jumperu. Navíc mi řekni, co máš 
za systém, nejdřív v kuse kritizuješ a pak vyčítáš, že tu ten člověk není,“ odmlčí se krátce, 
„Zkusil jsi někdy mít jeden den jen jedno duševní rozpoložení?“ zeptá se Harris, s vysmátým 
obličejem  
„Zkoušel jsem to, ale raději jsem sám sebou…“ odpoví mu Rodney lhostejně. „A co psycholog?“ 
„Psycholožka,“ odpovídá Rodney nepřítomně, „Ale ta už je mrtvá.“ 

KAPITOLA 5 – JE COSI SHNILÉHO 
 
Zasedací místnost na Atlantis znovu připomíná atmosférou spíše arénu, než místnost na klidné 
řešení problému. Přítomný je maršál Diston, dva američtí a jeden ruský generál, plukovníci 
Carterová, Quincy, Sheppard a Lorne. Okolo stojí pobočnící maršála a generálů. Přítomný je i 
Ladon Radim. Partička k pohledání. 
„Co se vás a vašich lidí týče, již jsme rozhodnuti – bude vám poskytnut dočasný azyl pro 
uprchlíky. Pokud žádáte o přesun na novou planetu, i tato možnost existuje.“  
„Jsem vám vděčen, maršále, ale zatím nikoli. Jestli je to možné, rád bych se svými lidmi 
setrval ve městě co nejdéle. Atlantis je bezesporu nejbezpečnější místo v galaxii.“  
Samozřejmě, před šesti lety jsi si to tu nakonec prohlédl s dalšími Genii docela detailně, 
pomyslí si Diston.  
„Takovou věc bych musel projednat se svými nadřízenými, pane Radime,“ odpoví mu maršál, 
„Dám vám co nejdříve na srozuměnou, i v případě vašeho odchodu na jiný svět, můžete 
počítat s naší co možná největší podporou.“  
„I tak vám děkuji. Rád bych se také spojil se svými lidmi, kteří unikli do Manarie,“ odpoví 
Radim, ale maršál s Johnem se na sebe podívají. 
„Manaria padla,“ odpoví bez dlouhého váhání Diston, „Co se nás týče, nemáme s ní spojení 
už více jak šest dnů.“ 
Ladon skloní hlavu. Vypadá, že ho zpráva zasáhla, ale nenechá se jí vyvést z míry.  
„V tom případě, máme ještě několik světů, kde můžeme hledat uprchlíky,“ kývne k Distonovi, 
„Rád bych je co nejdříve zkontaktoval.“    
„Toto není problém,“ štěkne maršák a kývne na pobočníka, „Postarejte se o to, Gregory.“  
„Ano, pane.“ pobočník s hodností kapitána jde směrem k Ladonovi, a zdvořile ukáže na 
východ. Ladon pochopí a během několika sekund je v místnosti zase o něco dýchatelněji.  
„Nyní můžeme projednat plán obrany města,“ nemarní maršál čas, „Plukovníka Quincyho 
jsem pověřil o samotnou stavbu obranných konstrukcí, chybí nám však dostatek inženýru s 
vysokými znalostmi Antických technologií,“ pohne pohledem, „Proto jsem požádal 
plukovníka Carterovou, aby pomohla vyřešit několik technických problémů.  
Plukovník Carterová je tu nyní pouze jako odborník.“  
„Jak je na tom doktor McKay a jeho tým v Aspolis?“ zeptá se maršála Samantha.  
„Máte na mysli disruptor, plukovníku? Již mě důkladně seznámil se situací, zatím se vše 
vyvíjí podle našich očekávání.“ zodpoví Samanthinu otázku, jí to však nestačí.  
„Zkusil by jste být konkrétnější? Třeba bych mohla…“   
„Nemyslete si, že mě to nenapadlo, ale už tak je tam mnoho odborníků přítomno a tady nám 
budete skutečně užitečnější. Ohledně samotného užití potenciálu disruptoru, dosud nedošlo 
žádných oficiálních direktiv od IOA.“ dořekne Diston a krátce se odmlčí. Zamyslí se nad 
dalším pokračováním.  
„A ohledně samotné obrany Aspolis, tu jsem se rozhodl svěřit do rukou plukovníka Lorna, 
jakožto druhému služebně nejstaršímu důstojníkovi v Pegasu a s ohledem na jeho zkušenosti 
nemyslím že je nutné se dále ptát.“ zvlášť střelí pohledem po nepříliš nadšeném Quincym. 
„Pane,“ vloží se do toho Lorne, „V mužstvu se množí otázky na taktickou situaci.“ 
„Taktická situace je, že prohráváme, plukovníku,“ odpoví depresivně Diston.  
„To mi je jasné, pane… Přesto, myslím, že poněkud fundovanější výklad by pomohl. Jako 
symbol dobré vůle, pane?“ Diston zakýve hlavou do stran a nakonec ji ukotví ve směru na Carterovou, „Plukovníku, co 
vím, máte v tom největší přehled vy.“ 
Sam na nějaký podobný výklad rozhodně nevypadá připravená, ale po krátkém hloupějším 
úsměvu ji ani nic jiného nezbývá, „No, ehm,“ dává si na čas, „Po více než sedmi měsících od 
počátku kampaně Task Force Pegasus se wraithské frakce znovu sjednotily, můžeme si 
domyslet, že příčinou jsme my, na jisto to ale nevíme. Po předchozích událostech v Pegasu, 
jako probuzení všech úlů nebo válce s Asurany byla více jak třetina obytných světů 
vyhlazena, nyní je to už polovina,“ pokračuje hlavně k Lornovi, „A Wraithové vypadají, že 
eliminují spíše opevněné světy, než náhodné lidské. Postupují systematicky svět po světu k 
Atlantis. A, jak si po dnešku můžeme domyslet, jejich cílem jsou i zbylé vojensky silnější 
světy, jako byla Genaia. Prozatím JSGC odhaduje, že postupují k Atlantis, aby se dostali do 
Mléčné dráhy.“ 
„Čímž by si moc nepomohli. Jsou tam Ori,“ zablýskne se taky John. 
„To není tak jisté,“ zkazí mu Sam radost,  „Wraithové porazili Antiky. Ori jsou možná 
silnější, ale nepodceňovala bych naše zelené přátele. Už jsme tu chybu udělali několikrát a 
pokaždé za ní tvrdě zaplatili,“ skončila nepříliš optimisticky. V místnosti zavládlo ticho.  
„Máte ještě další otázky? Pak je to prozatím vše. Schůze končí.“ všichni se zvednou k 
odchodu, maršál míří do své kanceláře.  
Nové skutečnosti, odhalené průzkumem.  
Wraithové se zčásti rozdělili, zčásti se zdržují v určitých mezích.  
Svět Genii byl napaden, ale proč by jen kvůli Geniiům Wraithové rozbili formace? Ne, raději 
nebýt paranoidní, řekl si Sheppard, Asurané se mohli znovu objevit a ta rasa mezigalaktických 
tuláků to mohla také způsobit, ale to podivné načasování… navíc se zdálo, že se rozhodli s 
Atlantis skoncovat, tak proč by riskovali zdržení a naší přípravu? Je tu příliš mnoho 
neznámých, a já mám odteď důležitější starosti, jako třeba velení.  
 
Uběhly dva dny a nervozita na Atlantis stoupá. Zprávy o nečekaném vynoření se Wraithů u 
Manarie a dalších světů zapůsobily na morálku skutečně devastujícím způsobem. Strach i 
očekávání je přímo cítit ve vzduchu. Mnozí vojáci si užívají volna, nebo tráví čas obvyklou 
kontrolou a pucovaním zbraní. Někteří noví návštěvníci mají ale jiné starosti. 
Další, kdo si poprvé prohlédne schodiště, oba railguny a celý prostor brány. Z modravého 
horizontu událostí vychází usměvavý, ale nepříliš sympatický člověk v obleku a s kufříkem.  
Je zjevně očekáván Ladonem, Carterovou a Sheppardem.  
Vstříc mu však vyjde Quincy, podávaje ruku.  
„Merrick. Jsem od IOA,“ rychle ukazuje oprávnění, „Veškerá jednání budou pod mým 
vedením z naší strany,“ chce zřejmě ještě dodat nějaké byrokratické výhrůžky, jenže 
z kontrolní místnosti se ozve vyděšený operátor. 
„Plukovníku, právě jsme zaznamenali otevření mnoha hyperprostorových oken!“  
John běží k ovládání, za ním ostatní, pouze Radim klidně jde.  
„Pane, máme identifikaci. Jsou to Cestovatelé, a několik zcela neznámých lodí.“  
„Naši přátele dorazili,“ s úsměvem řekl Ladon, „Nyní je na čase jednat.“ 
John se Sam se na něho jen nechápavě podívají. 
„Příjímáme vysílání. Jen audio.“ odpoví operátor.  
„Žádáme o povolení setrvat v blízkosti planety a také povolení vstoupit do města pro našeho 
zástupce.“  
Merrick se podezřívavě změří Ladonovu tvář. 
„Máte povolení dočasně setrvat na orbitě a vašeho zástupce vyšlete okamžitě.“  
Minutu na Atlantis a už vydává rozkazy, řekne si John. 
„Co máte v úmyslu, Radime?“ zeptala se ho Carterová.  
„Rozhodně nic, co by vám mělo vadit,“ odpoví bezelstně Ladon.   
Antická flotila spolu s wraithskými loděmi prolétává mračny trosek a pokroucených kovových 
konstrukcí.  
Pomalu obklopují semknutou skupinu nám neznámých lodí. Je na nich jasně vidět, že žádná 
nevyvázla bez úhony.  
Mezi antickými loděmi třídy Aurora je také Tria. Přecházíme na její můstek, na němž sedí 
kapitánka Helia.  
„Přijali jste naše podmínky, nebo jste se smířili s druhou alternativou?“ zeptá se Helia 
chladně.  
Chvíli se rozhostí absolutní ticho. Pak se však rozezní. Ozve se neústupný hlas.  
„Kapitulaci nepřijímáme!“ říká rozhodný hlas.  
„Kdo jste? Šílenec? Prohráli jste!“ říká Helia, konsternována stejně jako ostatní Antikové na 
můstku. Tohle od vzbouřenců nečekali.  
„Kdo jsem? Mé jméno Tardos Ellonis Radmus. Velitel flotily Orderu. Naší chybou bylo, že 
jsme podcenili vaše schopnosti, a za tu chybu také  zaplatíme. Vy však také, přestože se toho 
nedočkám.“  
Neznámé lodě většinou jednoduchých konstrukcí, vzdáleně možná připomínajících tu 
antickou, spustí palbu do všech stran, ale antické a wraithské bitevníky s nimi nemají 
pražádných problémů.  
Modravé pulsy trhají na kusy trup Radmusovy velitelské lod, zatímco z Auror vylétávají 
proudy Dronů, které se smrtící přesností cupují ostatní koráby…  
 
Netrvá dlouho a kruhy se dolů na Atlantis transportuje Larrin. John se na ní vlažně usměje, 
jako by doufal, že s ní bude snazší řeč.  
„Proč vlastně zde není přítomen váš vrchní velitel?“ podivuje se Larrin hned.   
„Maršál je právě přítomen jednání na Zemi,“ zarazí se Sam, „Jinak by s vámi samozřejmě 
jednání vedl sám.“  
„Takže to vy jste ten „záhadný důvod“, kvůli kterému Wraithové zastavili útok na Atlantis,“  
zkonstatuje nevzrušeně Merrick, stále si zachovávaje dekorum diplomacie.  
„Lidé v Pegasu s vámi mají sotva co společného.“ řekne Larrin jakoby ledabyle  
„Přece my všichni jsme lidé!“ rozčílí se John, nechápaje, na co naráží.  
Ladon se ušklíbne, „Klidně si tak říkejte, jak je vám libo,“ dořekl mrazivě. 
„Mohli bychom tohle řešit v konferenční míst-“ snaží se navrhnout John, ale nikdo ho 
neposlouchá. 
„Co tím chcete říct?“ podivuje se Carterová.  
„Kdyby ten útok tehdy, když vás téměř zničila bouře na Lantee, nenaplánoval Cowen, 
naplánoval bych ho já, Kolya, kdokoliv jiný, to si buďte jistí,“ řekl klidně Ladon.  
Merrick se mu rozhořčeně postaví do cesty, „A to se nám odvažujete říct? Atlantis patří 
národům Země, a vy nemáte právo nárokovat…“  
„Ach ano. My jako otroci Antiků, nemáme právo děti Antiků vůbec o něco žádat.“  
Sotva to Ladon dořekne, rozhostí se nepříjemné ticho. John se Sam po sobě tázavě hledí a 
Merrick na tom není lépe. 
„Jak to vidím já, nejdříve vám povím to, co v archivu Atlantis nenajdete,“ dodá Ladon temně  
 
Holoprojekční místnost Atlantis dodává jeho výkladu na atmosféře. Mezi těmihle stěnami se 
už událo ledacos. Od zjevení se Morgan, až po... 
„Aspolis byl první svět v Pegasu obydlený Antiky, to jste si, předpokládám, domysleli,“ 
pokračuje Ladon nad mapou galaxia Pegas.  
„To ano, ale detaily nám stále unikají,“ odpoví Sam, „Je jen logické, že právě tam postavili 
disruptor.“  „Máte na mysli…ano, nám se jej však nepodařilo nikdy zprovoznit.“  
„Nikdy? Vy ale...“ ptá se Merrick.  
„Naše znalosti Antiků a všeho co kdy vytvořili nepramení z prohlídek trosek, jako to děláte 
vy.“  
Tentokrát se ujímá slova Larrin.  
„Galaxie byla, stejně jako ta vaše, osídlena lidmi, ale nikoli ze stejného důvodu.“  
„Nerozumím vám,“ prohlásí Merrick  
„My všichni máme stejné DNA, až na jednu výjimku. Nikde v Pegasu není svět, na které by 
se lidská rasa přirozeně vyvinula, kde by byly nalezeny stopy po jejím vývoji.“  
„To je velmi zajímavé, ale-“ snaží se John přejít k jádru věci, totiž souvislosti mezi 
Cestovateli a Genii. Larrin nečeká a pokračuje ve výkladu.  
„Je jen jeden takový svět, alespoň z našich i vašich zdrojů víme. Země.“ 
Všichni tři pozemšťané v místnosti krátce sdílejí pocit výjimečnosti.  
„Lidé ze Země byli přeneseni Antiky do Pegasu?“ dojde Sam, „Proč?“ 
„Naše záznamy jsou velmi mlhavé, bylo to velmi dlouho, kdy byly pořízeny, plukovníku. Ale 
Aspolis byla vystavěna před čtyřmi stovkami tísíci lety, a tou dobou vznikly i první zdejší 
lidské kolonie zde, zjevně kontrolované Antiky.“ 
„Mléčná dráha byla stále infikována tím virem…“ domyslí nahlas John.  
„Ano, to říkají vaše data. Nevíme, jak a proč se Antikové chovali tehdy k vám na vaší planetě. 
Ale víme, co se dělo tady. Neměli žádného skutečného nepřítele, ale to jim nebránilo ve 
stavbách svých monumentů a pomníku moci. Lidé byli v antické říši neplnoprávní obyvatelé, 
kteří museli dodržovat kvóty jak na počet obyvatel, tak s dodávkami surovin, a stavbou 
různých zařízeni pod kontrolou Antiků.“  
„Proč by Pegas osidlovali lidmi, proč by to neudělali sami?“ zeptala se nahlas Sam.  
„Tato informace se v kronikách Orderu ztratila, ale máme pár teorií,“ odpovídá ji Larrin.   
„To nám chcete tvrdit -“ rozhořčeně vstává Merrick z místa, ale Ladon se sarkasticky 
zašklebí.  
„Je to pro vás skutečně tak nepochopitelné?“ řekne Ladon, „Byli jsme jejich otroky. Naše 
organizace, Order, proti nim vedla nakonec neúspěšné povstání.“ 
 
Jakási oranžová mlhovina vyplňuje celé nebe, posetá asteroidy jako je hedvábná tkanina 
poseta drahokamy. Hluboko dole se ale odehrává horor. Skupina organických plavidlech, ničí 
Aurory.  
„Potřebujeme okamžitou pomoc! Drony jsme vyčerpali, štíty selhávají…!“ křičí na můstku 
antického křižníku zoufale jeho kapitán. Loď se již prohýbá pod dopady pulsů, její kapitán si 
zakrývá tvář oslněnou modravou září.  
Loď vybuchuje, a následuje jí postupně dalších pět lodí, na které se doslova sypou darty a 
oblaka střel…  
Vše z povzdálí sleduje maskovaná loď, připomínající menší loď Cestovatelů.  
Vzdálené výbuchy sleduje z jejího můstku postava, v jejichž očích se odráží jak světlo 
mlhoviny, tak především žlutorudé vzdálené exploze.  
„Všechny lodě Orderu, stáhněte se, opakuji, stáhněte se k právě definovaným pozicím!“  
Přibližně tucet podobných lodí mizí v hyperprostorových oknech.  
 
„To víte, že když Antikové byli poraženi, museli jsme se snažit přežít za každou cenu! Jen tak 
tak se nám podařilo zachovávat občasné styky, a vyhýbat se Wraithům… Order už není co 
bývá, jeden kontakt za několik let je sotva spojenectvím,“ dodává Ladon. 
„Vy jste spolupracovali celou tu dobu!“ vykřikne Merrick a hledí na Ladona s Larrin. 
„Ještě stále nevíme, čí jsou ty lodě, rozeseté mezi vašimi.“ tázavě pohlédne Carterová k Larrin  
„Je mi velice líto, ale jejich posádky nemají příliš chutě s vámi jednat. Jde o Olesiany.“  „Cože?“ dodají jednohlasně John s Merrickem.  
„Přežili,“ vysvětluje Ladon, “To jak dosáhli dohody s Wraithy je na delší vyprávění, ale dařilo 
se jim za obrovského rizika a ztraceného času postavit tajně několik lodí, posléze měli 
názorovou převahu ti, kteří chtěli zachovat dohodu co nejdéle.“  
„Jenže pak jste se objevili vy, návštěvníci ze sousední galaxie, a Olesiané stačili se ztrátami  
uniknout, a,“ odmlčí se, „To vám říkám pro případ nevyhnutelného setkání, prozatím jsou 
raději pro neosobní jednání.“ 
„Existují, nebo existovaly i jiná lidská spojenectví v galaxii proti Wraithům?“ zeptá se se 
zaujetím John.  
„Existuje někdo, kdo není v tom vašem spiknutí?“ zeptá se ironicky Merrick. 
„Až donedávna jste tu byli jen vy a my. Ale po ideologických neshodách s dvěma 
spojeneckými světy, a několika důstojníky, se od nás odštěpila jedna frakce,“ zahledí se na 
mapu, „Říkají si Legie. Nás i vás občas ignorují.“  
„Jsou možná hrozba?“ zeptá se přezíravě Merrick.  
„Nevíme to jistě. Ale je možné, že ten útok na Genii a několika našich světů, je důsledek 
jejich nepředvídatelného jednání. Nepodařilo se nám nasadit mezi ně naše agenty, ani nevíme, 
kdo je jejich vůdce,“ odpoví Larrin.  
John si olízne rty, zatímco Sam si přejede rukou po týlu.  
„Tomu říkám názorově otevřené odpoledne,“ obrátí se John k Sam.  

KONEC 1. ČÁSTI